Borítószöveg

#POV – Nézd új szemszögből a világot!
– Kérdések
– Válaszok
– Nézőpontok

Egy könyvsorozat, amelyen keresztül jobban megismerheted önmagad és a világ sokszínűségét.

Érezted már valaha úgy, hogy kicsúszik a lábad alól a talaj? Hogy egyszerűen tehetetlen vagy, és nem tudod irányítani az életed? Ha igen, nem vagy egyedül...

Quinn Jackson:
fekete
tizennyolc éves
vegetáriánus
krónikus listaíró
nehezen barátkozik
hazugságban él
megzsarolták
szembe kell néznie az igazsággal

Quinn mindenről listát vezet az életében – a napokról, amikor bőgött; a fiúkról, akiket megcsókolna, és a dolgokról, amiket sosem vallana be senkinek. Azzal, hogy kiírja magából a problémáit, nem kell megbirkóznia velük a való életben. Egészen addig, amíg valaki el nem lopja a naplóját...

JOYA GOFFNEY egy kelet-texasi kisvárosban, New Waverlyben nőtt fel. Középiskolás korában folyton kihívások elé állította magát rizikós listákkal, amelyekben olyan ijesztő dolgok szerepeltek, minthogy: „ölelj meg egy random fiút” vagy „egyél meg egy tücsköt” – ez inspirálta a Bocs, hadd bőgjem ki magam megírására is. Szenvedélyesen érdeklődik a feketék szociálpszichológiája iránt, így beiratkozott a Texasi Egyetemre, és Austinba költözött, ahol a mai napig él.

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Joya Goffney: Excuse Me While I Ugly Cry

HarperTeen, New York, 2021

Fordította Sepsi László

Copyright © 2021 Joya Goffney

Hungarian translation © 2022 Sepsi László

Magyar kiadás © 2022 Kolibri Kiadó, Budapest

A Kolibri Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje.

Borítóillusztráció © Sarah Madden

ISBN 978-963-437-767-2

Felelős kiadó Pap Zoltán

Felelős szerkesztő Balla Nóra

A szöveget gondozta Darida Benedek

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Féder Márta

A #POV-sorozatlogót tervezte Váraljai Viktória

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

A-Maynek, akiről szégyenteljesen sokáig hittem,
hogy a keresztneve szó szerint A-kötőjel-May.
Minden szeretetet megérdemelsz.
Fogadd tőlem minden szeretetem és ezeket a szavakat.

Tartalom

1. A NAP, AMIKOR ELHAGYTAM A NAPLÓMAT

2. DOLGOK, AMIKET SOSEM VALLANÉK BE SENKINEK

3. TENNIVALÓK ÉRETTSÉGI ELŐTT

4. HOL LEHET A NAPLÓM?

5. ÖT HAZUGSÁG, AMIT ELHISZNEK RÓLAM

6. HA EGYETLEN DOLGOT MEGVÁLTOZTATHATNÉK A MAI NAPBAN

7. HOGYAN OLDJUK MEG AZ ELTŰNT NAPLÓ ÜGYÉT?

8. HA CARTERNÉL VAN A NAPLÓM, TUDJA, HOGY…

9. MIT TUDOK ANYUKÁMRÓL?

10. TÍZ SZABÁLY, AMIT OLIVIA THOMAS NAPONTA MEGSZEG

11. ALKALMAK, AMIKOR KÉTSÉGBE VONTÁK A FEKETE MIVOLTOMAT

12. HOGYAN SZEREZZÜNK ÚJ BARÁTOKAT?

13. MIT TUDOK APÁRÓL?

14. OKOK, AMIÉRT BÁRCSAK KORÁBBAN BARÁTKOZTUNK VOLNA

15. ELEVE RÉSZEGEN KÖNNYŰ LEHÚZNI A TEQUILÁT

16. A LEGROSSZABB DOLGOK AZ EMBERI LÉTBEN

17. DOLGOK, AMIKET SOSEM TETTEM VOLNA MEG, HA MEGVAN A NAPLÓM

18. OKOK, AMIK MIATT NEM ALUDTAM AZNAP ÉJJEL

19. MILYEN ÉRZÉS MEGCSÓKOLNI CARTERT?

20. HOGYAN VEZESSÜNK MOCSKOLÓDÓ HADJÁRATOT?

21. HOGYAN CSALJUNK CSAPDÁBA EGY ZAKLATÓT?

22. HA CARTER OLVASTA A NAPLÓMAT

23. OKOK, AMIÉRT RÁD NÉZNI SEM BÍROK

24. HATTIE LEGLÉNYEGÉNEK KIFEJEZŐDÉSEI

25. ANNAK ELŐNYEI ÉS HÁTRÁNYAI, HA AZ EMBER ANYUKÁJA JOGÁSZ

26. AZ ÖSSZES ALKALOM, AMIKOR VISSZAÉLTEM A BIZALMADDAL

27. AMIÉRT NEM BÍROM RÁVENNI MAGAM, HOGY ÍRJAK MÉG EGY LISTÁT

28. HA CARTER NEM VESZÍTETTE VOLNA EL A NAPLÓMAT

Köszönetnyilvánítás

1. fejezet
A NAP, AMIKOR ELHAGYTAM A NAPLÓMAT

– FRANK SINATRA.

– Melyik száma? – kérdezi Auden.

– Csak írd be, hogy Frank Sinatra.

– De Mr. Green konkrét válaszokat kért.

Carter felsóhajt. A fűben ül velem szemben, átkarolva a térdét, és Audennel vitatkozik. Nekem túlságosan máshol jár az agyam, hogy odafigyeljek rá, Cartert nézem, ahogy feltűri az ingujját, a fehér anyag elüt sötét bőrétől. Még sosem kerültem vele egy csoportba, de most, hogy így alakult, mintha semmire sem tudnék koncentrálni a testén kívül.

Emlékszem, amikor másodévben idekerült, arra gondoltam, nem úgy öltözködik, mint a gazdag fehér srácok, akik körülvesznek – ők bermudanadrágot hordanak meg galléros ingeket, Carter viszont kopott pólókat és bő kosaras rövidnacikat. Nem bírtam levenni róla a szemem. Amikor végre találkozott a tekintetünk, ő azonnal félrenézett. Nem tudom. Valamiért úgy éreztem, ő lát engem, tényleg lát, hiszen egyforma sötétek a vonásaink. De nem. Ugyanolyan közönyösen viselkedett velem, mint bárki mással.

– Ööö, Quinn?

Felnézek a borostáról Carter állán, és észreveszem, hogy összevont szemöldökkel mered rám, mintha az járna a fejében, vajon begolyóztam-e.

Az arcom felforrósodik, eltakarom a szám az ujjaimmal.

– Mi volt a kérdés? – kérdezem Audent, túlságosan félek újra Carterre nézni. Ma harmadjára kap rajta, hogy bámulom.

Auden türelmetlenül pofákat vág.

– Filmzenejavaslatok a JFK-ről szóló forgatókönyvünkhöz. A házi, amin órák óta dolgozunk.

A torkom tövéhez teszem a kezem. Aha. Nyelek egyet, és a derült égboltra nézek válaszért.

– Eddig milyen számaink vannak? – Húzom az időt, kitépek pár fűszálat.

Auden ideges sóhajjal megnézni a listát az ölében. Ez a baj vele: cuki, de egyáltalán nem bír lelazulni. Voltam már Audennel egy csoportban, és abban a pillanatban, hogy megkaptuk a feladatot, elkezdett parancsokat osztogatni. Az a típus, aki végül megcsinál minden munkát a csoportban, mert soha senki nem követi megfelelően az utasításait. Egyesek hajlamosak ezt kihasználni. Igyekszem nem közéjük tartozni, de Carter…

Szedd össze magad, Quinn!

Miközben Auden tovább olvassa a számcímeket a filmzenelistáról, előveszek a táskámból egy piros spirálfüzetet, átlapozom a tennivalóim és az útmutatóim listáit, egészen a Vegyes listáig a legvégén. Ha végre kiadhatom magamból a gondolataimat Carterről, akkor talán tudok a Kennedy-merényletre koncentrálni.

CARTER…

1. Mindig laza és nyugodt. Ami menő.

2. Rohadt. Vonzó.

3. „Igazi fekete srác”, ahogy a főleg fehérek látogatta magángimnáziumunk folyosóin hallottam, és szöget is ütött a fejembe, hogy én mennyire vagyok igazi fekete. Engem sosem hívott senki „igazi fekete csajnak.” Sőt, mindig pont az ellenkezőjét hallottam. Tuti, hogy sosem kellett azzal szenvednie, hogy fehérek a feketéken poénkodnak körülötte. Tök jó lehet.

4. Az a fajta diák, aki a terem leghátuljában ül, a homloka pedig mintha hozzá lenne ragasztva az asztal lapjához – amitől csak rejtélyesebb lesz. Az órákon sosem mondja el, mi jár a fejében, úgyhogy biztos ezért kavar fel annyira, hogy meg fogom ismerni a gondolatait.

5. Nem anyagias, mint a több srác a suliban. A legkevésbé sem érdeklik a márkanevek. Ha még jó valami, az neki elég. Ez tetszik. Nekem sincsenek nagy igényeim.

6. Ügyel az illatára. Innen érzem, és nem olyan, mint a büdös kölnik, amiket a többi fiú használ. Carternek egyszerűen tisztaságillata van.

7. Nem randizik az ide járó lányokkal, ami elég elszomorító.

8. Játszmázós? Hallottam róla pletykákat, hogy kavart Emily Hayesszel egy tavalyi bulin. Nem megerősített infó.

9. Elég antiszoc. Általában nem lóg a fehér srácokkal a suliban, vagyis nincs sok barátja. Csak Olivia Thomasszal szokott beszélgetni. Akárhányszor látom őket együtt nevetgélni, azt kívánom, bárcsak nekem is lennének fekete barátaim.

– Hilary. – Felpillantok a naplómból, és észreveszem Carter kíváncsi tekintetét. – Ugye tudod, hogy egy csoport csak egy listát adhat be?

Nem lát bele a füzetbe, de mintha tudná, hogy róla írok. Égő arccal becsukom a naplót.

– Nem azt csináltam. – A csillogó piros borítóra nézek. – És ne szólíts így. Nem is hasonlítok rá.

Amióta meglátta ma a házunkat, Hilarynek szólít. Kiszállt Auden Nissan Versájából, mintha ő lenne Will a Kaliforniába jöttemből, és azt mondta:

– Az szép, nem tudtam, hogy ilyen helyen laksz. Mint Hilary Banks.

Akkor már inkább Ashley Banks.

Csodálkozva rám néz, karját a térdén nyugtatva.

– Azt hiszem, Hilarynél okosabb vagy. De ugyanolyan elkényeztetett. Csak annyit kell tenned, hogy szólsz apucinak.

– Hogy mi van? – döbbenek meg. – Nem vagyok elkényeztetve.

– És még úgy is beszélsz! – nevet hátravetett fejjel.

– Nem is! – Lehalkítom a hangom. – Egyáltalán nem beszélek úgy!

A fejét csóválja, játékosan cicceg.

– Nincs rajta mit szégyellni, Hilary.

Pofákat vágok, mintha haragudnék, de őszintén szólva felpörget, hogy figyel rám. Cartertől annyit szoktam meg, hogy rám néz, aztán azonnal elkapja a tekintetét.

– Ki az a Hilary? – kérdezi Auden, emlékeztetve rá minket, hogy nem kettesben vagyunk.

– Ehhez te fiatal vagy, haver. – Carter feláll, lehúzza a fehér pólóját a fekete kosarasnacija szegélye alá. Lép egyet felém, eltakarva a napot. – Nagyon sürgősen vécére kell mennem. Megmutatod, hol van?

Könnyen elmagyarázhatnám neki (át az előszobán és a nappalin, jobbra az első ajtó), de itt a lehetőség, hogy kettesben legyünk. Hogy utasíthatnám vissza?

A pulzusom a fülemben dübörög, ahogy követ a hátsó ajtóhoz.

– Hát ti meg mit csináltok? – kérdezi anyukám a székéből a tornácon. A telefonját görgeti, gardedámkodik, mintha nem végzősök lennénk, két hónappal érettségi előtt.

– Csak megmutatom Carternek a mosdót.

Anya visszafordul a telefonjához.

– Oké. Rögtön gyere vissza, Quinn.

Elfojtok egy sóhajt. Persze értem. Nem szokott hozzá, hogy Matten, a szomszédunkon kívül más fiúval legyek a házban. Főleg nem egy magas, titokzatos és jóképű fekete fiúval.

Amikor az ajtó becsukódik Carter mögött, hirtelen ráébredek, milyen nagy és üres a konyhánk. Hogy mennyire magunk vagyunk, kettesben. Hogy mennyire fogalmam sincs, merre kalandozik a tekintete. Hátulról a vállamra simítom a hajam.

– Szép házatok van, Hilary.

Megfordulok, hátrafele sétálva haladok tovább a makulátlan fehér kanapé és a fa kávézóasztalok mellett.

– Miért hívsz még mindig így? Nem eldöntöttük, hogy okosabb vagyok nála? – Önelégült mosollyal belemegyek a kis játékába.

– Tényleg az vagy? – kérdez vissza.

A hátam a mosdó ajtókeretének ütközik.

– Most viccelsz?

– Csak azt mondom – von vállat, miközben felém tart, a bútorainkat vizslatva a nappaliban –, az, hogy valaki bejutott a Columbiára, nem jelenti azt, hogy okos. Csak azt, hogy gazdag.

A gyomrom elszorul a Columbia említésére. A hangjából és az arckifejezéséből kiveszett a játékosság. A vigyorom elhalványodik, Carter mellém lép az ajtóban, újra megcsap a tiszta illata.

– És látszik, hogy ti pénzesek vagytok – mutat a többezer dolláros vázára a kandallópárkányon és a másfél méteres elektromos díszkandallóra. Keserűnek hangzik. Aztán végigmér a papucsomtól a szénaboglya hajamig. – Az olyan lányoknak, mint te, feleolyan keményen sem kell dolgozniuk, mint a magamfajtának.

Megfeszül az állkapcsom. Fogalma sincs róla, milyen keményen kell dolgoznom. És hiába van pénzünk, még így is egyike vagyok a mindössze öt fekete diáknak a suliban. Ugyanúgy érnek rasszista baromságok, mint őt.

– Semmit sem tudsz rólam.

Elgondolkodva dúdol, feltartja a mutatóujját.

– Azt tudom, hogy felvettek a Columbiára.

A gyomrom újra elszorul.

– De azt is – szúrósan rám néz, lehalkítja a hangját –, hogy több tárgyból bukdácsolsz.

Felvonom a szemöldököm.

– Honnan tudod? – Elfelejtem elhallgatni a tényt, hogy igaza van.

– Nyilvánvaló – vigyorodik el. – Én pedig jó megfigyelő vagyok.

Nyilvánvaló, hogy nem megy jól a suli? Nem szokásom reklámozni a közel sem pompás jegyeimet, szóval honnan a francból tud róla? Meg egyébként is, kinek képzeli magát? Órán meg sem szólal, de még a tollát fogni és jegyzetelni is lusta. Kétlem, hogy a jegyei jobbak az enyémeknél.

Bólint, miközben szemügyre veszi a bútorainkat.

– Fogadni mernék, hogy apád adományozott egy könyvtárat, vagy ilyesmi. – Lenéző pillantást vet rám. – Csak így tudom elképzelni, hogy bejuthatsz a Columbiára.

Ezt úgy mondja, mintha pontosan tudná, milyen kis senki vagyok. A feltételezése a bőröm alá kúszik, és befészkeli magát.

– Tudod, mit? Ott a vécé. – Bal felé biccentek. – Odatalálsz egyedül is. – Meglököm a vállammal, ahogy eljövök mellette.

Mit képzel magáról? Összesen két szót váltottam vele, és máris azt hiszi, mindent tud rólam. Azt mondtam volna, hogy vonzó? Visszavonom. Annyit sem ér, mint a kosz a cipőm talpán. És pont annyira érdekel.

Becsapom a tornácajtót, amibe beleremeg a hátsó ablak. Anyu felkapja a fejét. A tekintetével azt kérdezi, mi ütött belém.

– Bocs – mondom előzékenyen.

Amikor odaérek, Auden épp elmélyülten tanulmányozza a felírt filmzenéket. Felkapom a naplómat, és az új listához lapozok Carterről.

– Minden oké? – kérdezi Auden.

– Hogyne.

CARTER…

10. Egy ítélkező seggfej.

11. Tudálékos, szenteskedő, megjátszós szemét.

12. Nem olyan jó fej, mint ahogy kinéz. Bárcsak sose tudtam volna meg, miket gondol.

Még több sértésen agyalok, amikor Carter önelégült mosollyal kiszambázik a hátsó ajtón. Úgy teszek, mintha nem venném észre, amikor leül a fűbe.

– Apukád hazaért – mondja mosolyogva, de aztán ez a mosoly elhalványul, mintha nehezen tudná tartani. – Amikor meglátott, betörőnek hitt. – Lesüti a szemét, összeszorítja a száját. – Gondolom, nem szokott hozzá, hogy igazi fekát lásson a lakásban.

Kiver a hideg veríték. Auden felnéz.

– Hát, én mennék is. – Carter bólint, dühösen, csalódottan és sértetten. Úgy néz ki, mint aki már azt sem akarja az arcomba vágni, hogy én megmondtam. Megmondtam, hogy pontosan tudom, milyen vagy. De téved. Ez csak valami félreértés lehet.

Ledobom a naplómat a fűbe, és visszasietek a tornácra. Anyunak feltűnik a forgószél körülöttem.

– Quinn, mi a baj?

Elkapom apát a konyhában, ahogy elindul a lépcsőn fölfelé, kezében a munkába járós cipőjével.

– Mit mondtál Carternek?

Felvont szemöldökkel visszanéz rám.

– Ki az a Carter?

Játssza a hülyét, de erre most nincs időm. A hátam mögé mutatok.

– A fiú, aki most ment ki az ajtón. Azt mondta, betörőnek nézted.

– Desmond, komolyan? – sziszegi anyu, miközben behúzza maga mögött az ajtót.

– Nem néztem betörőnek – torzul el az arca. – Üres volt az egész ház, mire kilépett egy vadidegen a fürdőszobánkból. Csak annyit kérdeztem tőle, mit keres itt.

A fejemet csóválva forgatom a szemem. Most már el tudom képzelni: Carter kijön a fürdőből, miközben apa megérkezik az előszobába, az ajtóban máris levette a cipőjét. Amikor meglátják egymást, apa elbődül: Mit keresel a házamban?, egyértelműen vádló tekintettel. De sosem vallaná be, és nem is fog bocsánatot kérni érte. Sosem kér bocsánatot semmiért.

– Megkérdezted tőle, miért van a házunkban? Nyilván az egyik osztálytásam – mondom.

– Sok osztálytársadat ismerem, de ezt a fiút sosem láttam.

– Nem hiszem el, Desmond – mondja anya.

Apa rávillantja a tekintetét.

– Wendy, te beszélsz?

– Kikérem magamnak! Sosem feltételezném róla, hogy bűnöző! Milyen alapon? A kinézete miatt? Chicagóban nőttem fel…

Apa az égnek emeli a karját, és a padlóra ejti a cipőjét.

– Na már megint itt tartunk. Chicagóban nőttél fel. Tudjuk, Wendy! Mi lenne, ha nem hoznád fel minden áldott alkalommal?

Nagyszerű. Találtak valamit, amin összeveszhetnek.

Kinyílik a tornác ajtaja, mire a konyha elcsendesedik. Carter és Auden lép be, hátukon az iskolatáskájuk, tisztában vannak vele, mibe csöppentek. Leforrázva állok a szüleim között. Anyu előveszi az elbűvölő háziasszony-mosolyát:

– Máris mentek?

– Mennünk kell – mondja Auden. – Köszönjük a vendéglátást.

– Kértek valamit az útra? Carter? – Konkrétan tőle kérdezi, hogy próbálja elsimítani az összezördülést apával.

– Nem, köszönöm – pillant hátra Carter. Aztán undorodva elmegy mellettem.

– A suliban találkozunk, Quinn! – kiált vissza nekem Auden. Carter nem szól semmit.

Aztán becsukódik a bejárati ajtó, és én semmit sem tehetek, hogy meggondolja magát a gazdag, kiváltságos családommal kapcsolatban. Anyu nekitámad apának.

– Megsértetted azt a fiút. Illene bocsánatot kérned.

– Nem fogok bocsánatot kérni. Ha azt hiszi, hogy bűnözőnek néztem, az többet mond el róla, mint rólam.

Anyu felnevet, elmegy mellettem, miközben a konyhapulthoz lép.

– Sosem vállalod azért a felelősséget, hogy érzik miattad magukat az emberek!

– Nem vagyok felelős mások elcseszett világlátásáért. Csak annyit kérdeztem tőle, mit keres a házamban! Semmi rosszat nem tettem!

– Persze, te sosem csinálsz semmi rosszat, Desmond!

Ez a veszekedés már nem Carterről szól.

Eleget hallottam, úgyhogy kimegyek, és próbálom kiverni a fejemből a Carter szemében látott undort. Mit gondolhat rólunk? Azt sem tudom, hogy én mit gondolok. Nem tudom, pontosan mi történt, de szégyen, hogy ilyet kellett átélnie egy fekete családnál. Az én családomnál.

Még a tornácon is hallom, ahogy ordibálnak egymással. Sosem elég csak kimenni a házból, úgyhogy elmegyek otthonról. Átmegyek a szomszédba Matthez, felmászom a trambulinjára, közben mindent megteszek, hogy ne gyűrődjön fel a ruhám. Ráírok: Itt vagyok a bázison. Te merre?

Hamar visszaír: Jövök.

Kinyújtom magam előtt a lábam, megfeszítem a vádlim, és a kifestett körmeimet nézegetem a várakozás közben. A szívem minden másodperccel súlyosabban ver.

Aztán kinyílik a hátsó ajtajuk. Matt lép ki rajta egy piros-fekete Hayworth Magániskola feliratú pólóban és világossárga úszónadrágban, cipő nincs rajta. Szaladni kezd, tökéletes barna haja lobog a szélben. Amikor odaér a trambulin széléhez, oldalt felugrik rá, amitől a levegőbe pattanok, így kénytelen vagyok leszorítani a ruhám a lábamon. Önkéntelenül is elnevetem magam.

Széttárt lábbal leül a lábfejemhez.

– Quinncsi! – Elmosolyodik, és már attól jobb kedvem lesz, hogy látom.

– Mattcsi – felelem, közel sem olyan lelkesen.

Észreveszi, a mosoly leolvad az arcáról.

– Mi a baj? – Ezzel megragadja a lábam, és közelebb húzódik. Lehajol, átkarolja a combom.

Szeretjük ezt a libikókázást játszani, én a lábujjaimmal visszatolom a mellkasát, ő pedig a mellkasával lenyomja a lábam. Azt mondja, jó edzés a vádlimnak, neki pedig segít nyújtani a combizmát. Elvégre focizik, és ez meglátszik a testén.

Nekem nem kell karban tartanom a vádlimat – utálom a focit –, de ettől a kis játékunktól mindig felszabadultabbnak érzem magam.

– A szüleim megint rákezdtek – mondom, belefeledkezve pólója puhaságába és melegségébe, alatta a kemény mellkasába.

– Most min?

– A szokásoson. – Nem akarom felhozni a Carter-témát. – Apa sosem látja be, ha nincs igaza, de az sem tesz jót, hogy anyu leordítja a haját.

– Még mindig jobb, ha ordibálnak. – Felnéz, kék szemében megcsillan a napfény. Az ő szülei nem veszekszenek, pontosabban szótlanul teszik. Ugyanolyan felkavaró, vagy talán még rosszabb is, mint az enyémek kiabálása. – Akkor kezdhetsz aggódni, ha abbahagyták a veszekedést. – A szája szomorú mosolyra húzódik.

– Miért?

– A válás miatt.

A mellkasának nyomom a lábujjam, a sarkamat belevájom a trambulinba.

– A szüleid…

A fejét csóválja, amitől a homlokába hullik a haja. Beletúr, hogy visszafésülje a helyére.

– Addig nem, amíg el nem költözöm itthonról.

– Honnan tudod?

– Kihallgattam őket, amikor azt hitték, nem vagyok a közelben.

Ellazítom a vádlimat, hagyom, hogy a mellkasa teljes súlyával a talppárnáimnak nyomódjon.

– Sajnálom, Matt.

– Szívás – von vállat –, de legalább nem kell végignéznem.

– És amikor hazajössz hálaadásra és karácsonyra?

Összevonja a szemöldökét.

– Ez nem jutott eszembe. – A szemembe néz. – Kösz, Quinncsi!

– Bocsi! – mondom, és kitör belőlem a nevetés.

– Szép kilátások – neveti el magát ő is.

Magam mögé teszem a kezem, és az ég felé fordítom az arcom.

– Aztán bűntudatuk lesz miatta, és kétszer annyi karácsonyi ajándékot kapsz meg dupla adag hálaadásnapi vacsorát.

– Nálunk ez nem így megy. A karácsonyi ajándékozásról leszoktunk tizennégy éves koromban.

– Tényleg? – kérdezem elkalandozva. Az égbolt olyan kék és üres. Nagyot sóhajtok, a levegő ugyanolyan forrón hatol be az orromba, mint ahogy kijön.

– Nekünk nincs pénzünk a Columbiára – húzza az agyam. Ledermedek, elszakítom a tekintetem az égbolttól. – Sőt, arra sincs, hogy jutalmul Mercedest vegyünk egymásnak.

Összehúzom magam, nyomaszt a bűntudat.

– Istenem, bár ne tették volna!

– Nem szereted a Mercit? – A szememet forgatom, nagyot taszítok a mellkasán a lábujjammal. Felnevet, még közelebb hajol. – Mi a baj vele?

– Én csak… – sóhajtok, és teljesen hátradőlök. Anyu megöl, ha megtudja, hogy lefeküdtem a koszos trambulinon. – Úgy érzem, nem érdemlem meg.

– Quinn, az ég szerelmére, bejutottál a Columbiára. Nyilván megérdemled.

Szorosan lehunyom a szemem.

– Nem, nem érdemlem meg – suttogom a szélbe, félek bevallani, hogy miért nem. Bárcsak tudná. Bárcsak a szüleim tudnák. Gyorsan túladnának azon a Mercedesen.

– Amúgy meg még mindig nem próbálhattam ki.

– Nem vagy egyedül.

– Kamu. Amikor a szüleid megleptek, Destany volt az első, aki ment vele egy kört.

Az egész testem kővé dermed a név hallatán. Fel ne hozd!

– Ha már itt tartunk…

Istenem, kezdődik.

– Mi történt kettőtök között? Mi volt hétvégén Chase buliján?

Nem szólok egy szót sem. Tágra nyitom a szemem, a látóteremet teljesen betölti a nagy kék texasi égbolt.

– Quinn – mondja Matt, megpaskolja a combomat.

– Nem akarok beszélni róla. Gondolni sem akarok rá.

– Beszarás, miket hallottam. – Matt nem káromkodik, csak ha komoly a helyzet.

– Mint például? – kérdezem, mintha nem tudnám.

– Hogy miattam kaptatok össze.

Lehunyom a szemem.

Matt elengedi a combomat, és elveszi a mellkasát a lábamtól. A talpam így fázik, a bokám súlytalannak érződik. Kúszva megkerül, és keresztbe tett lábbal leül a fejem mellett.

– Ez igaz? – kérdezi.

Elfordítom a nyakam, és belenézek aggodalmas tekintetébe.

– Nem miattad vesztünk össze. De már nem is veszekszünk. Véglegesen elváltunk.

Komolyan a szemembe néz.

– Ha zavart volna, hogy elhívom randizni, ugye megmondanád?

– Matt, mi barátok vagyok. Azzal randizol, akivel csak akarsz.

Újra lehunyom a szemem. Játszhatnánk tovább libikókásat, és beszélhetnénk valami másról? De akármennyire is „zavar”, ha Matt Destanyvel randizik, annyira azért nem vagyok kicsinyes, hogy hagyjak tönkremenni egy tízéves barátságot.

Felemeli a lábát, összefogja a hajam és játszik vele az ölében. Ideges leszek, mert attól félek, hogy megérzi, mennyi hidratálót kentem rá reggel. Kihúzom a hajam a kezéből, és a vállamra vetem.

Matt észreveszi magát. Elkedvetlenedve leengedi a karját.

– Hát, most már nem igazán tudom elhívni. Ha meg akarlak tartani barátként.

Az oldalamra fordulok, a trambulinon könyökölve szembenézek vele.

– Ez igaz.

– Ezért érdemlem meg, hogy tudjam. – Kék tekintete végigsiklik az arcomon, egészen le a hasamon pihenő kezemig. Ujjait az enyéim köré fonja.

Ekkor nyikorogva kinyílik a hátsó ajtó, és az anyukája dugja ki a fejét.

– Matt?

Elrántom a kezem.

– Ó, Quinn. – Végigmér minket, és elmosolyodik. – Szia, édesem.

– Üdv, Mrs. Radd. – Felülök, lesimítom a ruhám.

– Kész a vacsora. – Mrs. Radd az ajtónak támasztja a fejét. – Csatlakozz, ha van kedved.

– Köszönöm, de mennem kell. Tuti, hogy anyu főz valamit.

Ez full kamu. Anya emberemlékezet óta nem főz. De nyilván nem akarok maradni vacsorára, úgy nem, hogy Matt arról kérdezget, mit érzek vele és Destanyvel kapcsolatban – nem állok rá készen, hogy ezeket megbeszéljük.

– Puszilom Wendyt!

Mosolyogva bólintok, majd Matt felé fordulok.

– Mindjárt megyek, anya – mondja.

– Oké. – Elveszi a fejét az ajtókeretről. – Örülök, hogy láttalak, Quinn.

– Úgyszintén.

Matt fáradt tekintettel rám néz.

– Tényleg maradhatnál. Tudom, hogy anyukád nem főz.

Elmosolyodom.

– Megyek, megnézem, egyben van-e még a ház.

– Legalább azt elárulod, miért titkolózol?

– A te érdekedben. – Ezzel felállok, és elmegyek a trambulin széléig.

– Ezzel csak kíváncsibbá tettél.

– Szoknyában vagyok. Megtennéd, hogy elfordulsz?

Lenéz a meztelen lábamra, majd sóhajt, és lehunyja a szemét.

A telefonommal a kezemben leugrom a trambulin széléről, igyekszem lesimítani a szoknyám, hátha az anyukája néz minket az ablakból. Visszaveszem a papucsom, és elbúcsúzom.

– Szia, Mattcsi. Köszi, hogy beszéltünk.

– A suliban találkozunk.

Annyi minden miatt nem mondhatom el neki, mi történt köztem és Destany között. Ezek kavarognak a fejemben, miközben visszamegyek a házunkhoz, megnehezítve a gondolkodást – de nem erre gondolni még nehezebb.

Először is, ha elmondom neki, attól újra átélem a múlt hétvégét.

Másodszor, ha elmondom neki, rájön, milyen ember Destany, és akkor már nem is fogja érdekelni.

Harmadszor, ha mégis tovább érdeklődik iránta azok után, amiket elmondtam, akkor én fogom Mattet rosszabb színben látni.

Negyedszer, lehet, hogy neki nem is olyan fontos, mint amennyire felfújom.

Ötödször, ha Matt nekem is fájdalmat okoz, akkor totál egyedül maradok.

Ezeket le kell írnom, hogy ne legyek ráfeszülve, és ne akarjak visszamenni magyarázkodni, hátha megérti.

Hatodszor, sosem fogja teljesen megérteni, miért érzem azt, amit, mert ő fehér.

Visszaérek a kertünkbe, megkeresem a naplómat a fűben, és leülök a hátizsákom mellé. Amikor felveszem a füzetet, fekete tintacseppeket veszek észre a piros borítón, és pár másodpercig zavartan rámeredek. Honnan jött ez a sok tinta? Kinyitom a hátsó borítót, ahol a nevemnek kellene lennie a kartonon, de csak zsírfoltokat találok.

Ez nem az én naplóm.

A szívem a torkomba ugrik. Lehetetlen. Nyilván ez a naplóm. A naplómnak kell lennie. Úgy értem, két perce még megvolt. Vagy nem? Listát írtam Carterről, aztán letettem a fűbe, beromboltam a házba, és meg is van. Valahogy tintás lett a borítója. A listáim biztonságban vannak benne. Itt kell lenniük.

De amikor kinyitom a spirálfüzetet, Carter olvashatatlan jegyzetei merednek vissza rám… és nem a listáim.

2. fejezet
DOLGOK, AMIKET SOSEM VALLANÉK BE SENKINEK

FELTÉPEM A HÁTIZSÁKOM: TÖRIFÜZET, BIOSZ, MATEK, minden, kivéve a listás naplómat. Könnybe lábad a szemem.

Ez nem csak annyi, hogy valaki elolvassa a tennivalóim listáját, vagy az útmutatómat kerékcseréhez, netán a napok listáját, amikor bőgtem. Ez egy lista a fiúkról, akikkel csókolóztam, az okai, amiért szerelmes vagyok Mattbe, meg ez:

DOLGOK, AMIKET SOSEM VALLANÉK BE SENKINEK

1. Apa azt mondta, ha Hattie nagyi meghal, komoly örökséget fog rám hagyni. Konkrétan elgondolkodtam rajta, meddig él még.

2. Nem 34 lett a felvételi pontszámom. Hanem 24.

3. A felvételi értesítőm a Columbiára hamis. Wordben gyártottam.

4. Sosem akartam a Columbiára menni. Ez a szüleim álma volt, nem az enyém.

5. Szerelmes vagyok Matthew Raddbe.

6. Ott voltam, amikor megrongálták Olivia Thomas fényképeit. Én vezettem a kocsit, amivel megszöktek.

7. Régen nem zavart, hogy Oreónak hívnak (belül fehér, kívül fekete), de aztán rájöttem, mit is jelent – túl későn esett le.

Ezek olyan dolgok, amiket akkor sem mondok ki hangosan, ha egyedül vagyok, mert ha bevallanám őket, az örökre megváltoztatná az életemet. Aztán ráébredek – Carter örökre megváltoztathatja az életemet.

Megnyitom a telefonom, és ráírok: Szia, nálam van a naplód. Nem vitted el véletlenül az enyémet? Ugyanolyan, mint a tiéd, és szörnyen személyes, úgyhogy lécci ne lapozz bele. Csak a nevemet nézd meg a hátsó borítón.

Remélem, nem olvassa el. Kérlek, ne olvasd el!

Aztán írok Audennek is. Visszaír: Nincs nálam, bocs.

Visszatérek a Carter-vonalhoz, de semmi. Amikor végül bemegyek a házba, anyu a konyhapultnál ül egy pohár borral. Gondolom, apa megint elment, vissza a kórházba, vagy a Gold’s edzőterembe, vagy ahová folyton menni szokott.

– Hol voltál? – kérdezi anyu. – Mattnél?

– Aha. Mrs. Radd üdvözöl. – Elindulok az emeletre, az olvasatlan üzenetre meredek, mintha ezzel rávehetném Cartert, hogy megnyissa.

A neve többször felbukkan a naplómban. Először a dugnék vele/hozzámennék/megölném kvízben, ahol általában azt választottam, hogy dugnék vele, a Szexi vagy sem listám szexi felében, és a Fiúk, akikkel szívesen újra benépesíteném a Földet az apokalipszis után listámon, ami, bevallom, lényegében a Szexi vagy sem lista szexi felének másolata. Aztán ott a lista ma délutánról, amelyiknek az ő neve a címe. Fogalmam sincs, Carter mihez kezdene, ha megtudná. Habár elég sokféle forgatókönyvet el tudok képzelni, főleg a mai balhéja után apával, de próbálok pozitívan állni a dologhoz.

Ha Carternél van a spirálfüzetem, észre fogja venni a különbséget a piros borítók állapota miatt. Azt mondja majd, aha, ez túl jól néz ki az enyémhez képest. A saját naplóját keresi majd, észreveszi, hogy összekevertük, és végre elolvassa az üzenetem.

Ez a legjobb forgatókönyv.

Fejben újra szétszedem a legrosszabbat: Carternek rohadtul nem tűnik fel semmi a borítók állapotában. Kinyitja leghátul, a napló legszemélyesebb részénél, és az első lista, ami szembejön vele, ez lesz:

HA BÁRKIT MEGCSÓKOLHATNÉK

1. Matthew Radd ♡

2. Michael B. Jordan

3. Bryson Tiller

4. Zayn Malik

5. Diggy Simmons

6. Quincy Brown

7. Ryan Reynolds

8. Noah Centineo

9. Carter Bennett

Ami nem elég, hogy megalázó, de még érdekes is, főleg, hogy az ő rohadt neve van odacsapva a legvégére. Innentől kíváncsian lapoz egyet, és végigolvassa az egészet.

A szőnyegre omlok, akár egy selyemruha egy hosszú báli este után, várok, de nem jön válasz Cartertől. Veszek egy hosszú zuhanyt, visszajövök, még mindig semmi. Kinyitom a Bűn és bűnhődést, fél órán át úgy teszek, mintha irodalomórára olvasnék, de még mindig semmi.

Bárcsak tudnám, hol lakik.

Talán egy film elterelné a figyelmem. Ha nálam lenne a naplóm, megnézném a listámat a kiemelkedően újranézhető filmekről, és elindítanám az egyiket. De valljuk be, fejből tudom őket.

KIEMELKEDŐEN ÚJRANÉZHETŐ FILMEK

1. Nem adok kosarat!

2. Görkorin az életbe

3. Családi karácsony (a 2007-es)

4. Személyiségtolvaj

5. Deadpool

6. Végre péntek

7. Csajtúra

8. Fekete Párduc

9. Kszi, Simon

10. Picúr

Destany segített összerakni ezt a listát. Ő az egyetlen, aki hajlandó akárhányszor újranézni velem a filmeket. Anya és apa szigorúan egyszer nézi meg őket, és ha szerencsém van, Hattie elsőre végigüli, viszont Destany? Ő érti, hogy bizonyos filmek elég jók ahhoz, hogy kedvencek legyenek, de túl nehezek az újranézéshez.

Ledobom magam az ágyra, és elindítom a Nem adok kosarat! című filmet. Bebújok a takaró alá, és próbálok belefeledkezni a sztoriba, de valami rágja az agyam, állandó remegést érzek a bensőmben, amitől kétpercenként a telefon felé pislogok. Hol van? Mit csinálhat, ami miatt két órán keresztül nem néz rá a telefonjára?

Anyu kinyitja az ajtót. Ránéz a tévére, és felsóhajt, amikor meglátja, hogy már megint ezt a filmet nézem.

– Megjött a kaja.

Megállítom a szakítós jelenet közepén, aztán lemegyek anya után a földszintre. Kettőt harapok az óriásszendvicsemből. Ennyit bírok lenyomni. Ahogy indulok vissza a szobámba, anyu megkérdezi:

– Nem eszel többet?

– Nincs étvágyam – felelem, és megyek tovább a lépcsőn.

– Minden oké?

Megállok és visszanézek, bal kezem a korláton, a jobban a telefont szorongatom. Anyu mintha aggódna. Ugyanúgy néz ki, mint én, de a haja visszafogottabb, és az alakja is. Viszont ugyanaz a kerek szempár, és ugyanolyan telt ajkak.

– Jól vagyok – mondom, aztán indulnék megint felfelé.

– Várj, Quinn! Apád hazaszólt a munkából. Azt kéri, hívd fel a mobilján.

Dühösen megtorpanok.

– Nem igazán akarok most beszélni vele.

– Tudom, de fontos lenne.

– Anya, most nincs kedvem hozzá, hogy leordítsa a fejem, hogy azonnal keressek lakást.

– Hattie-ről van szó.

Megdermed körülöttem a világ. Olyan mozdulatlanul állok, hogy belefájdul a hátam.

– Mi történt?

– Semmi baja – vágja rá anya, gyorsan elejét véve, hogy rosszabbra gondoljak.

– Akkor mi a baj?

– Csak hívd fel apádat.

Felsietek a lépcsőn, hívom apát, de a hangposta veszi fel. Újra hívom, becsukom a szobám ajtaját. Arccal lefelé az ágyra vetem magam. Végre felveszi.

– Quinn, minden oké?

– Anya mondta, hogy hívjalak fel Hattie miatt. Mi történt? Jól van?

– Quinn – Úgy mondja ki a nevem, mintha képes lenne levegőt fújni az elszorult tüdőmbe. De nem képes rá. – Volt egy kisebb balesete, de jól van. A biztonság kedvéért személyesen vizsgáltam meg.

– Mi történt? – A hangom kásássá válik, ahogy a hátamra fordulok. – Milyen baleset?

– Elesett.

– Micsoda? – Az embereknek az ő korában nem szabad elesniük. Ha elesik, elporlad – az egész teste, nem csak az agya. Elképzelem, ahogy a csempepadlón hever, összeráncolódva, törékenyen, megrepedt csontokkal.

– Te jó ég, apa.

– Kutya baja. Semmije sem tört el. Csak egy kicsit megütötte magát.

Azon gondolkodom, egyedül volt-e, amikor történt, és sírt-e. Sosem láttam Hattie-t sírni. Ringatta magát a hideg padlón, amíg odajött valaki és felsegítette? Mennyi időbe telt, amíg valaki rátalált? Azon gondolkodom, mennyi fájdalmat bír el most, hogy a lassuló elméje a testét is visszahúzza. Talán elfelejtette, hogyan kell fájdalmat érezni. Remélem, hogy elfelejtette. Remélem, ez volt az első dolog, amit elfelejtett.

Próbálom legyűrni a mellkasomban gyűlő zokogást.

– Át kell szállíttatnod! Azok ott nem értenek hozzá!

– Quinn, szavamat adom, hogy jó kezekben van. Figyelj rám – a hangja hullámzik, mintha épp menne valahova –, gyere el velem meglátogatni hétvégén. Eddig nem erőltettem, mert tudom, hogy megviselt…

– Nem.

– Ha elmész a Columbiára, nem lesz alkalmad találkozni vele. Ne kövesd el ugyanazt a hibát, mint én a nagyapáddal. Bánni fogod, hogy nem töltötted vele azt az időt, amit még lehetett volna, mielőtt…

– Ne mondj nekem ilyeneket!

Apa felsóhajt.

– Később visszatérünk rá. Csak gondold végig.

Csak gondold végig, mintha lenne választásom. Hattie olyan, mint valami fehér zaj a fejemben, néha a háttérből szól, néha teljesen elborít.

Kimegyek, és megállok Hattie hintaágya előtt a teraszon. Emlékszem, amikor tavaly nyáron megtaláltam a díványaink között, mintha csak egy lett volna a többi bútor közül. De még mindig olyan illata van, mint az ő tornácának – akár a frissen hasított tölgy a kandallóban, és egy kis fenyő, hogy belobbanjon a tűz.

Hattie szerint a szabadban lenni már önmagában is testmozgás. Régen a hintaágyán üldögéltünk, néztük a madarakat, a fákat és a felhőket, néha beszélgettünk, néha nem. Ezt órákig tudtuk csinálni, limonádét, teát vagy mindkettőt szürcsölgetve.

Ülök és hintázom a sötétben, nézem, ahogy a félhold lassan eltűnik a fák mögött, és Hattie-re gondolok. Aggódom érte. Ha nálam lenne a naplóm, írnék egy listát, hogy mi minden miatt.

Aggódom, hogy egyedül volt, amikor elesett.

Aggódom, hogy fájt neki.

Aggódom, hogy sírt.

Aggódom, hogy nem sírt.

Aggódom, hogy dühös rám, amiért sosem látogattam meg.

Aggódom, hogy már egyáltalán nem olyan, amilyennek emlékeztem rá.

Aggódom, hogy amikor végül meglátogatom, nem fog felismerni.

Aggódom, hogy meghal, mielőtt összeszedném a bátorságomat, hogy meglátogassam.

Kifullaszt ez a sok aggódás, ami lassan átfordul gyomorszorító bűntudatba és lélekölő félelembe. Ha nem írom ki magamból, a félelemtől nemcsak kifulladni fogok. Most azonnal szükségem van a naplómra.

Ekkor a telefon óramű pontossággal megcsörren az ölemben. Este tizenegy. Odamászok, hogy felvegyem, és alig bírok összpontosítani Carter egyszavas válaszára: Aha.

Szóval nála van, de semmi jele, hogy elolvasta volna. Válaszolok, tízszer gépelem be, mielőtt elküldeném: Kérem vissza a naplómat. Nem olvastad el, ugye?

Nézem, ahogy megjelennek, majd eltűnnek a válaszbuborékjai. Az idegösszeomlás szélén állok, amikor végre, újabb tíz perc múltán válaszol. Holnap visszacserélhetjük. Találkozzunk reggel a szekrényemnél.

Nem válaszolt a kérdésemre. Miért nem válaszolt a kérdésemre?

A bőröm bizsereg, lezsibbadok. Talán olyan, mint anyu – ha több kérdést teszek fel neki egyszerre, akkor csak egyre válaszol. Talán csak elfelejtett válaszolni erre a szörnyen fontos kérdésre. Úgyhogy visszaírok: Oké. Hol a szekrényed?

3. fejezet
TENNIVALÓK ÉRETTSÉGI ELŐTT

A SZEKRÉNYE A B FOLYOSÓN VAN, A 177-ES. A BARNA platformtalpú csizmámban és a vállamat szabadon hagyó sárga ruhámban állok előtte. A zabolátlan hajamat kontyba fogtam a fejem tetején, smink megvan, a sötétbarna bőröm babaolajtól csillog, a parfümöm könnyed és felszabadult. Nem, nem azért öltöztem ki, mert tudtam, hogy találkozom vele, és nem „pózolok” a szekrénye előtt keresztbe tett lábbal. Alapból így nézek ki.

De ha a külsőm miatt kicsit kedvesebb lesz velem, én nem panaszkodom.

Nem válaszolt a kérdésemre múlt éjjel, én meg nem tudtam aludni, mert ezen rágódtam. Ugye kizárt, hogy elolvasta a naplómat? Csak nem sértené meg a magánéletemet ilyen otrombán. És ha megtette? Tudna az összes hazugságomról. Tudná, micsoda szörnyeteg vagyok. Az alsó ajkamat rágom, kezdek ideges lenni, mert még az is lehet, hogy elmondja másoknak.

Diákok furakodnak végig a folyosón. A tömeget fürkészem, szekrények nyílnak és csukódnak, de Carternek semmi nyoma. Pedig általában könnyű kiszúrni, magasabb a többségnél, a bőre messze sötétebb, de csak átlagos magasságú fehér arcokat látok.

Aztán tömegfürkészés közben véletlenül találkozik a tekintetem Destanyével. Egész héten gondosan ügyeltem rá, hogy ez ne forduljon elő.

Fehér csipkeblúzban vonul végig a folyosón, feszes farmerben és vörös tűsarkú cipőben, megvillantva a tavaszi szünet alatt lebarnult bőrét. Összeüti a csípőjét Gia Tellerrel, aki lényegében ugyanilyen szerelést visel.

Felém jönnek. Lesütöm a szemem, a telefonom kijelzőjére meredek, ám ekkor megállnak előttem. Gia kinyitja a 176-os szekrényt, közvetlenül Carteré mellett. Ez nem lehet igaz.

– Na nézd csak, ki áll végre szóba velünk.

Hátrálok egy kis lépést.

Gia fentről lefelé végigmér, majd elmosolyodik.

– De jól nézel ki. – Eléggé ismerem ahhoz, hogy tudjam, nem bóknak szánta.

Destany tágra nyílt szemmel belép közém és Gia közé.

– Quinn, olyan jó, hogy itt vagy! Nem találtam a helyemet nélküled.

Hátrálok még egy lépést. A szívem elszorul, mert én sem. Szükségem volt az iskola utáni kiruccanásokra a Starbucksba, hogy felesleges koffeint toljunk magunkba, és kipurgáljuk magunkból a napot. Ilyenkor Destany megkapta a kávéját, gyorsan belekortyolt, majd széttárt karokkal azt mondta:

– Gyerünk, Quinn! Purgáljunk!

Egy hete nem tudok megtisztulni.

Elmesélhetném neki a tegnapomat Matt-tel, hogy hogyan fogta a kezem a trambulinon. Ez komoly fejlemény a Matt-ügyben. Nagyon drukkolna nekem.

Egyszerűen megbocsáthatnék nekik. Tarthatnánk a hétvégén egy ottalvós bulit, csak mi ketten. Gia nélkül. Dráma nélkül. Istenem, de jól hangzik. Tiszta szívás volt egyedül lenni. Legalább amíg barátok voltunk, volt valaki, akivel mehettem a folyosón, akivel ebédelhettem, akivel csetelhettem órán. Csak négy nap telt el, de máris kezdek beleőrülni.

– Bocs Matt és a buli miatt – mondja végül. – Flörtölt velem, de nem lett volna szabad belemennem. Kicsit sem.

– Nem Dessie hibája, hogy tetszik Mattnek – vág közbe Gia.

Eldurran az agyam. Utálom Gia szájából hallani a becenevet, amit én adtam Destanynek. Rájövök, hogy nem állok készen erre a beszélgetésre, főleg úgy nem, hogy Gia is itt van. A lányok mögé nézek, reménykedem, hogy Carter kiment ebből a borzalmas szituból.

– Hagyjuk az egészet – mondja Destany. – Előfordul, hogy összezavarnak az érzések, és meggondolatlan döntéseket hozunk. Visszatérhetünk a normális kerékvágásba. Mintha mi sem…

Otthagyom őket.

– Quinn!

– Megmondtam, Dessie – vihorászik Gia. – Az igazi barátok nem dobnak egy pasi miatt. Hadd menjen. – Tekintve, hogy lényegében futok, biztos utánam kiált, mert amúgy kizárt, hogy ilyen távolságból halljam. Pár fej felénk fordul. Ők is hallották Giát. És most pálcát törnek felettem.

Beülök pszichóra a naplóm nélkül. Beülök pszichóra a naplóm nélkül, és rohadtul azt kívánom, bárcsak nálam lenne. Rám törnek az emlékek Chase bulijáról.

A hazaút volt a legrosszabb. Egyedül kellett ülnöm a hátsó ülésen, és lehetőleg nem kiborulni.

Ledöbbentem. Felfordult a gyomrom. Felfoghatatlanul fájt. Destany és Gia az első ülésen csacsogott, és amikor nem kapcsolódtam be, Destany hátrafordult.

– Quinn, mi a baj?

Megszólalni sem bírtam, tudtam, ha megpróbálom, akkor kifakadok, úgyhogy csendben maradtam, és az ablakra meredtem.

Carter rám ír a becsengetés után. Elfelejtetted?

Találkozzunk első óra után.

Mrs. Henderson becsukja az ajtót, és bekapcsolja a kedvenc légzőgyakorlatos-meditációs videóját. Most az egyszer hálás vagyok érte.

– Koncentráljatok a légzésetekre. Vegyetek nagy levegőt, be… és ki. Nem baj, ha elkalandoznak a gondolataitok. Tudatosítsátok, majd térjetek vissza a légzéshez.

Zakatol az agyam, de engedelmeskedem a halk szavú tanárnőnek, csak épp nem tudatosítom a kavargó gondolataimat. Semmi gondolkodás. Semmi aggódás. Csak a légzés.

De amint lejár a tíz perc, újra rám tör minden, amit visszafojtottam. Nem érdekel, ha Gia és Destany figyeli Carter szekrényét. Így vagy úgy, de visszaszerzem a naplómat.

Végigszenvedem az ötvenperces órát, majd amikor a csengő végül megszólal, visszamegyek a B folyosóra, hasogat a lábfejem, nevetségesnek érzem magam ebben a ruhában és sminkben. A szekrényénél kiszúrom Cartert, hála az égnek Giát és Destanyt sehol sem látni. Carter hátizsákja nyitva, átvetve a mellkasán. Egyszerű fekete melegítőalsót visel, bicepszre feszülő kék pólót, meg azt a régi teniszcipőt. A szám kiszárad, a lépteim lelassulnak. A látványa csinál valamit a testemmel. Mintha fájdalomcsillapító kenőcsöt nyeltem volna.

Biztos az idegeim. Túl sok okom van idegeskedni, és a rengeteg lista kezdi elnehezíteni a fejem.

Ahogy odamegyek hozzá, Carter gyorsan végigmér, aztán újra lenéz a táskájába. Nekidőlök Gia szekrényének, kezemben az enyémmel külsőre majdnem megegyező naplóval.

– Szia.

– Mizu? – kérdezi lazán, elveszi tőlem a naplót, és bedobja a szekrényébe.

Elbizonytalanodom, nem tudom, hogy kezdjem.

– Szóval… elolvastad?

Akár a lényegre is térhetünk. Az biztos, hogy Carter nem könnyíti meg a helyzetet. Lesújtó tekintettel mered rám. Egy szótlan másodpercig állja a pillantásom, végül megrázza a fejét.

– Uggyan.

Hallhatóan kiszakad belőlem a levegő.

– Csak az első oldalt.

Újra megfeszülök. Na várjunk. Az első oldal egy lista, de nem akármilyen, hanem tennivalók listája érettségi előtt. Lényegében egy térkép az összes hazugságomhoz.

TENNIVALÓK ÉRETTSÉGI ELŐTT

1. Felkeresni a két egyetemet, ahová felvettek.

2. Szerelmet vallani Matthew Raddnek.

3. Kipróbálni Austin állítólag hihetetlen éjszakai életét.

4. Elmondani a szüleimnek, hogy nem vettek fel a Columbiára.

5. Meglátogatni Hattie nagyit.

6. Elmondani Destanynek, valójában miért tűntem el szó nélkül.

7. És végül: tudod, mit kell tenned.

Rámeredek Carterre, és azt kérdezem:

– Az első oldalt viszont tényleg elolvastad? Teljesen?

Még mindig a hátizsákjában kotorászik.

– Aha. – Zakatolnak a gondolataim, ahogy ott állok a kínos felismeréssel. Aztán Carter mosolyogva folytatja: – Ugye tudod, hogy csak két hónap van érettségiig? Mikor tervezted elmondani a szüleidnek, hogy nem vettek fel a Columbiára?

Mielőtt türtőztethetném magam, az arca elé emelem a mutatóujjam.

– Ehhez neked semmi közöd.

– Csak mondom, nyolc hétre van hét darab tételed.

– A naplómért jöttem, nem a tanácsaidért. – Elé nyújtom a tenyerem.

Gúnyosan elmosolyodik, visszafordul a hátizsákjához.

– Bocsesz.

– És értékelném, ha tartanád róla a szád.

Talán kedvesebben kellene kérnem? Gyakorlatilag még mindig a markában vagyok, de nem bírom, amikor így néz rám, mintha egy szánalmas gazdag lány lennék, aki még úgy sem tud bejutni az egyik legjobb egyetemre, hogy az apja adományozott neki egy könyvtárat.

– Semmi gond. Nyilvánvaló, hogy egyedül is ki tudsz szúrni magaddal.

– Ezt meg hogy érted?

Elneveti magát, amivel még jobban felhúz.

– Sehogy, Hilary, sehogy.

Ökölbe szorítom a kezem magam mellett.

– Most már visszakaphatnám a naplómat? – Végképp elfogyott a türelmem. Amint visszakapom a naplómat, felteszem a nevét a Boldogabb lenne az emberiség nélküle listámra, közvetlenül a farm salátaöntet és a Nickelback alá.

– Aha.

De még mindig a táskájában turkál. Miért nem találta még meg? Amikor az arcára nézek, a szemöldökét ráncolja.

– Ööö… – Kérdőn pillantok rá.

– Pill. – Ezzel ideadja a táskáját, és benéz a szekrényébe. Veszettül kotorászik benne, miközben a szívverésem exponenciálisan gyorsul.

Hátranéz, aztán előre, aztán megint hátra. Könnybe lábad a szemem.

– Megvan? – kérdezem, remélve, hogy van egy rejtett polca vagy mélyebbek a zsebei, mint gondoltam. A gyomrom teljesen összeszorul.

– Tudom, hogy első órán megvolt – csapja be a szekrénye ajtaját.

– Kivel voltál első órán?

Nem válaszol. Elindul, útközben becipzározza a hátizsákját. Kocogok utána, nem bírom tartani vele a lépést.

– Várj!

Nem vár meg. De olyan magas, hogy látom a fejét mindenki másé felett. Befordul a sarkon, amely összeköti a B folyosót a C folyosóval – BC-nek hívjuk. Amint befordulok utána, még látom, hogy jobboldalt besurran Mrs. Yates biosztermébe.

Mire betántorgok, a padok már megteltek a második órához. Carter az ajtóban, alig látok el mellette. Mrs. Yates áll elöl, és a mágnestáblára ír valamit.

– Nem találtam semmit – mondja. – Osztály, látott valaki egy naplót, amikor bejött?

Senki sem figyel rá, vagy nem hatja meg őket annyira, hogy válaszoljanak.

– Melyik padban ültél? – kérdezem zihálva, próbálok levegőhöz jutni.

Carter most sem felel. A harmadik padsorhoz megy a terem hátsó részéhez, és megáll Timothy O’Malley mellett, aki istenfélő rettegéssel a szemében pillant fel rá. Carter a padra teszi a kezét, betörve Timmy intim szférájába.

A pulzusom olyan hangosan dübörög a fülemben, hogy elnyomja az osztály nyüzsgését. Carter üres kézzel tér vissza.

– Hol van? – szegezem neki a kérdést.

– Esküszöm, hogy a buszon még megvolt. – A tekintete könyörög, hogy higgyek neki. – Azt hittem, első órán még nálam volt, de… – A fejét rázza, mintha a bizonytalanságot próbálná kirázni belőle. – Az biztos a bioszfüzetem volt.

– Szóval? – kérdezem remegő hangon. Igyekszem uralni az arcizmaimat. Nem láthat bőgni.

Carter leszegi az állát, és a szemembe néz.

– Azt hiszem, a buszon felejtettem.