TELJESÍTMÉNY-
PSZICHOLÓGIA

FUNKCIONÁLIS TELJESÍTMÉNY

—

DISZFUNKCIONÁLIS TELJESÍTMÉNY

Szerkesztette:
FÜLÖP ÁKOS – KOVÁCS-KACSUR KRISTÓF – SÁRKÁNY DOMINIK

Budapest, 2025

Teljesítménypszichológia

Szerkesztette: Fülöp Ákos – Kovács-Kacsur Kristóf – Sárkány Dominik

© Szerzők, 2025

© MCC Press Kft., 2025

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás, a rádió- és televízióadás jogát, a könyv egészére és egyes részeire is.

ISBN 978-963-644-125-8 (print)

ISBN 978-963-644-131-9 (epub)

Kiadja az MCC Press Kft.

Felelős vezető: Novák Tamás

Felelős szerkesztő: Gorácz Anikó

Szaklektor: Hoyer Mária, Sipos Kornél

Olvasószerkesztő: Luca Anna

Korrektúra: Grim Jolán

Borítóterv: Coverist Studio

Elektronikus verzió v1.0

Készítette: Madarász György

TARTALOM

FUNKCIONÁLIS TELJESÍTMÉNY

Bevezetés

1. FEJEZET

AZ EMBERI TELJESÍTMÉNY
(FÜLÖP ÁKOS)

Bevezetés

A teljesítmény definiálása

Az emberi teljesítmény integratív modellje

Vertikális értelmezés, avagy a teljesítmény dinamikája

Teljesítmény előtti fázis

Személyes képességkészlet

Diszpozíciós jellemzők

Környezeti ingerek

Teljesítménykövetelmények

Teljesítmény-végrehajtási fázis

Teljesítmény utáni válaszfázis

Horizontális értelmezés, avagy a teljesítmény minősége

Elméleti innováció: az elfogadásalapú megközelítés

Összefoglalás

Irodalomjegyzék

2. FEJEZET

TELJESÍTMÉNYPSZICHOLÓGIA
(FÜLÖP ÁKOS ÉS SÁRKÁNY DOMINIK)

Bevezetés

A teljesítménypszichológia definiálása

A teljesítménypszichológus: etikai megfontolások és kompetenciahatárok

A teljesítménypszichológia gyökerei

A teljesítménypszichológia alapjai

Magas standardok és kiválóság

Versengés

Érzelmek

Időbeli dimenzió

Teljesítménynyomás

Közönség

Teljesítménykövetkezmény

Összefoglalás

Irodalomjegyzék

2.1. FEJEZET

A TELJESÍTMÉNYPSZICHOLÓGIA TÖRTÉNETE
(FÜLÖP ÁKOS)

Bevezetés

Boldog békeidők

A két világégés kora

Hidegháborús évek

Az új évezred

Összefoglalás

Irodalomjegyzék

3. FEJEZET

FUNKCIONÁLIS TELJESÍTMÉNY
(FÜLÖP ÁKOS)

Bevezetés

A funkcionális teljesítmény klasszifikációja

Csúcsteljesítmény

Teljesítménynövelés

Teljesítményoptimalizálás

A funkcionális teljesítmény pszichológiája

Összefoglalás

Irodalomjegyzék

3.1. FEJEZET

TUDATOSSÁG
(FÜLÖP ÁKOS)

Bevezetés

A tudatosság meghatározása

A tudat felfedezése

Tudatos vagy tudattalan

Amikor a tudatosság már csökkenti a teljesítményt

Az optimálisan tudatos

Összefoglalás

Irodalomjegyzék

3.2. FEJEZET

A KONCENTRÁCIÓ ÉS A TELJESÍTMÉNY KAPCSOLATA
(FÜLÖP ÁKOS ÉS SÁRKÁNY DOMINIK)

Bevezetés

Koncentráció a teljesítménypszichológia szemüvegén keresztül

Három elmélet, amely segít minket a megértésben

Szűrőmetafora

Erőforrás-metafora

Vizuális metafora

Koncentrálunk, de mire?

A koncentráció elvesztése

A koncentráció kiépítése és fenntartása

Három tudatos technika a figyelem szolgálatában

Specifikus teljesítménycélok kitűzése

Teljesítményrutinok

Önszuggesztiók, avagy a belső beszéd fontossága

Összefoglalás

Irodalomjegyzék

3.3. FEJEZET

A BELSŐ BESZÉD A TELJESÍTMÉNYPSZICHOLÓGIÁBAN
(FÜLÖP ÁKOS)

Bevezetés

A belső beszéd meghatározása

Belsőbeszéd-elméletek

A belső beszédet befolyásoló tényezők

A belső beszéd és a teljesítmény

Kutatási eredmények

A belső beszéd mérése

Thought Occurrence Questionnaire for Sport (TOQS)

The Varieties of Inner Speech Questionnaire (VISQ)

Automatic Self-Talk Questionnaire for Sports (ASTQS)

Self talk and gestures rating scale (STAGRS)

Dinamika, mechanizmus, funkció

A belső beszéd szabályozása

A belső beszéd mint tudatos stratégia

Kitekintés…

…a pszichopatológiák felé

…a belső beszéd neurológiája felé

Összefoglalás

Irodalomjegyzék

3.4. FEJEZET

AZ ÉRZELMEK ÉS A TELJESÍTMÉNY
(SÁRKÁNY DOMINIK ÉS GACS GERGŐ)

Bevezetés

Az érzelmek meghatározása

A Lazarus-modell

Az érzelmek megkülönböztetése

Az érzelemszabályozás típusai

Elvárások, valamint a nehéz helyzetek értelmezése

Megküzdési módok

A célok meghatározása

Figyelem

Imagináció

Zene

Illatanyagok

Csapatépítés

Pszichológia skill training

Összefoglalás

Irodalomjegyzék

3.5. FEJEZET

MOTIVÁCIÓ
(FODOR NÓRA, SÁRKÁNY DOMINIK)

Bevezetés

A motiváció mint az emberi teljesítmény üzemanyaga

A motiváció megértésére törekedve

Szelfdeterminációs elmélet

Az attribúciós teória

Rögzült és fejlődési szemléletmód

Elvárás–érték elmélet

A motiváció és az emberi teljesítmény

A belső hajtóerő erősítése

Egyéb tényezők

Autonómia

Visszajelzés (feedback)

Kooperáció, kapcsolódás

Új kérdések

Összefoglalás

Irodalomjegyzék

3.6. FEJEZET

CSÚCSTELJESÍTMÉNY ÉS KIVÁLÓSÁG
(BARTÓK RÉKA ÉS QAYUM LAURA)

Bevezetés

A csúcsteljesítmény és a kiválóság pszichológiája

A csúcsteljesítmény összetevői

Tudatos gyakorlás

Tudatos gyakorlás a gyakorlatban

A clutch-állapot

A teljesítményintelligencia

Összefoglalás

Irodalomjegyzék

DISZFUNKCIONÁLIS TELJESÍTMÉNY

Bevezetés

4. FEJEZET

A DISZFUNKCIONÁLIS TELJESÍTMÉNY
(FÜLÖP ÁKOS)

Bevezetés

A diszfunkcionális teljesítmény pszichológiája

Diszfunkcionális teljesítmény lépésről lépésre

A diszfunkcionális teljesítmény klasszifikációja

Teljesítményromlás

Teljesítményzavar

Összefoglalás

Irodalomjegyzék

4.1. FEJEZET

FÁJDALOM, KRÍZIS, SÉRÜLÉS ÉS INTERVENCIÓ A TELJESÍTMÉNY TÜKRÉBEN
(KOVÁCS-KACSUR KRISTÓF ÉS KUPCSIK JÚLIA)

Bevezetés

A fájdalom

Fájdalomérzékelés

A fájdalom értékelése

Fájdalommenedzsment

A túlhasználás mint potenciális sérülés

Krízis

Megküzdés

Evolúciós magyarázat

Sérülés

A sérülések pszichés jellemzői

A dinamikus stressz–sérülés modell (Stress and Injury Model)

A sérülés és a sérült személy kapcsolata

A stressz és a biológiai folyamatok

Hogyan segíthetünk magunkon?
A rehabilitáció alapjai

Fájdalom a rehabilitációban

A megküzdés szerepe

Célmodell

Támogatói hatások

Segítői attitűd

Összefoglalás

Irodalomjegyzék

4.2. FEJEZET

A DISTRESSZ ÉS A KIÉGÉS
(KOVÁCS-KACSUR KRISTÓF ÉS FEJÉR DÁNIEL)

Bevezetés

A kiégés definiálása

Kiégés számokban

Tünetek

A jelenség mögött meghúzódó okok

Szakaszai

Rizikótényezők

A megoldáshoz vezető út

Védőfaktorok

Ahogyan a japánok védik magukat

Kezelési lehetőségek

Filozófiai kitekintő – Byung Chul Han alapján

Összefoglalás

Irodalomjegyzék

4.3. FEJEZET

TELJESÍTMÉNY ÉS SZORONGÁS
(KOVÁCS-KACSUR KRISTÓF ÉS GACS GERGŐ)

Bevezetés

Stressz

Arousal

Izgalom

Félelem

Szorongás

Teljesítményszorongás

A szorongás mérése

A szorongás és a teljesítmény kapcsolata

Mikortól problémás a teljesítményre nézve a stressz és a szorongás?

Váratlan teljesítményromlás

A teljesítményszorongás kezelése

Quiet Eye Training

Edzés stresszhelyzetben

Összefoglalás

Irodalomjegyzék

4.4. FEJEZET

PERFEKCIONIZMUS A SPORTBAN – ADAPTÍV ÉS MALADAPTÍV PERFEKCIONIZMUS
(DR. CSENKI LAURA ÉS GOSCHI GABRIELLA)

A perfekcionizmus fogalma

Az énközpontú perfekcionizmus

A másikra vonatkozó perfekcionizmus

Társadalmilag előírt perfekcionizmus

A maladaptív perfekcionizmus fogalma

A maladaptív perfekcionizmus kognitív modellje

A maladaptív perfekcionizmus és a sport

Összefoglalás

Irodalomjegyzék

4.5. FEJEZET

TEST, KULTÚRA, NEMI KÜLÖNBSÉGEK A TELJESÍTMÉNY TÜKRÉBEN
(DR. MENCZEL ZSUZSA ÉS KUPCSIK JÚLIA)

Bevezetés

Teljesítmény-összetevők

Testkép, testséma

Társadalmi elvárások

A média

Kulturális tényezők

Vékonyságideál

A társadalmi változások és a testkép

A szépség ára

A média befolyása önmagunk megítélésére

Teljesítmény- és gendersztereotípiák

Test(kép)- és étkezési zavarok

A test használata

A test kihasználása

Eltávolodás a testünktől

Szóma

Testünk újrahangolása

Teljesítményfejlesztés a mindennapokban

Szomatikus intervenció a testünkhöz kapcsolódáshoz

Összefoglalás

Irodalomjegyzék

5. FEJEZET

BEVEZETÉS A TELJESÍTMÉNY ZAVARAIBA – A KLINIKAI FIGYELMET IGÉNYLŐ JELENSÉGEK
(FÜLÖP ÁKOS)

Irodalomjegyzék

5.1. fejezet

TELJESÍTMÉNY ÉS EVÉSZAVAROK
(LEINDLER MILÁN)

Az evészavarok

A klasszikus evészavarok jellemzői

Az evészavarok prevalenciája

A teljesítmény értelmezése az evési magatartás kontextusában

A teljesítmény megjelenése az evészavarokban

Fókuszban a gondolatok – a kognitív megközelítés

A pszichoanalitikus szemlélet – a freudi modell

A rendszerszemlélet – tanulás a családban

Összefoglalás

Irodalomjegyzék

5.2. FEJEZET

AZ ADHD ÉS A TELJESÍTMÉNY
(KONDI KRISZTINA, HAJDÓK FRUZSINA ÉS DR. BUNFORD NÓRA)

Az ADHD definíciója és általános jellemzése

Az ADHD és a teljesítmény

Az iskolai, társas és munkahelyi teljesítmény

Az ADHD és a sportteljesítmény

Az ADHD pszichológiája

Összefoglalás

Irodalomjegyzék

5.3. FEJEZET

A SÖTÉT TRIÁD ÉS A TELJESÍTMÉNY
(FODOR NÓRA ÉS SZABÓ ORSOLYA)

Bevezetés

A sötét triád

A sötét triád és a teljesítmény

Machiavellizmus

Amikor a cél szentesíti az eszközt

Machiavellizmus, sport, teljesítmény

Nárcizmus

Narcisztikusok a munkahelyen

Narcisztikusok a sportban

Pszichopátia

A pszichopátia és a munka világa

Pszichopátia a sportban

A teljesítmény egy másik aspektusa

Az alternatív sötét hármas: a sötét tetrád

Összefoglalás

Irodalomjegyzék

5.4. FEJEZET

TELJESÍTMÉNYNYOMÁS ÉS DROGHASZNÁLAT
(DR. MENCZEL ZSUZSA)

Bevezetés

Drog

Depresszánsok

Stimulánsok

Hallucinogének

A kannabisz

Drogok használata a teljesítményfokozás érdekében

Sport

A testedzésfüggőség

Magas kockázatú hivatások

Üzleti élet / vezetés

Oktatás, nevelés

Előadó-művészet

Összefoglalás

Irodalomjegyzék

5.5. FEJEZET

AZ ILLEGÁLIS TELJESÍTMÉNYNÖVELŐ SZEREKKEL TÖRTÉNŐ VISSZAÉLÉS PSZICHOLÓGIÁJA
(FÜLÖP ÁKOS)

Bevezetés

A szteroiddopping története

A megjelenés- és teljesítményfokozó szerek definiálása

Az APED számokban

A legveszélyeztetettebbek: a serdülő korosztály

Az illegális teljesítménynövelő szerekkel történő visszaélés pszichológiája

Az illegális teljesítménynövelő szerek hatása

Fiziológiai megközelítés

Pszichológiai megközelítés

Összefoglalás

Irodalomjegyzék

Szerzőink

FUNKCIONÁLIS
TELJESÍTMÉNY

BEVEZETÉS

Napjainkban lépten-nyomon találkozunk a teljesítmény rejtélyes kifejezésével. Fizikai fogalomként könnyen definiálhatjuk, pszichológiailag viszont zavarba ejtő feladatra vállalkozunk vele. Mégis fontos kísérletet tennünk a kérdések megválaszolására, mert láthatjuk: jelen korunk társadalmi berendezkedésének és kultúrájának egyik alappillére a folyamatos növekedés, a teljesítmény fokozása és a csúcsra törekvés mind egyéni, mind rendszerszinten.

A teljesítménypszichológia viszonylag fiatal, innovatív és a mai világunk történéseire nagyszerűen reflektáló önálló tudományterület, melynek célja a teljesítményorientált tevékenység leírása. Nemzetközi kitekintésben jól kidolgozott, egyetemi képzéseken elérhető szakirány. Mindezért szerzőink célja magyar nyelven, hazánkban is megteremteni a diszciplína alapjait.

A pszichológia tudománya sok esetben idealizál vagy tipizál. Tehát az adott jelenséget hajlamos egyik vagy másik oldalról górcső alá venni, és vagy a negatív, vagy a pozitív aspektusokra koncentrálni. Ezért fog a tisztelt olvasó egy olyan könyvet a kezében, amelynek két eleje van. Igyekeztünk a teljesítménypszichológiát úgy megfogni, hogy a mérleg mindkét oldalával foglalkozunk.

Az emberi teljesítmény vizsgálatakor minősége alapján két nagy egységet különíthetünk el. A funkcionális és diszfunkcionális kifejezés igyekszik leírni mind a folyamat, mind az eredmény szempontjából a tapasztaltakat.

A következő tíz fejezet célja, hogy feltárjuk a funkcionális teljesítmény összetevőit, dinamikáját és a kialakulásában/kialakításában markánsan részt vevő pszichológiai folyamatokat. Érintjük a tudatosság, a koncentráció, a belső beszéd és a motiváció témaköreit. Hogy mindezt jó minőségben tudjuk elvégezni, a nemzetközi irodalom mentén igyekszünk klasszifikációs rendszer felépítésével megteremteni az értelmezési keretet.

Továbbá ezen az „oldalon” kapott helyet a tudományterület alapjainak vizsgálata, egy rövid történelmi összefoglalás. Ennek az önkényes döntésnek igazán egyszerű oka van: három eleje sehogy sem lehet a könyvünknek.

De mielőtt nekiveselkednénk a fent vázolt feladatnak, definiálnunk kell témánk kulcsfogalmát: az első fejezet legvégén teszünk erre kísérletet, és tisztelettel vitára bocsátanánk azt, amit jelenleg tudni vélünk az emberi teljesítményről.

1.

AZ EMBERI TELJESÍTMÉNY

Fülöp Ákos

BEVEZETÉS

A fejezet kísérletet tesz a teljesítmény pszichológiai értelemben vett meghatározására. Mindez nem könnyű kérdés, mivel a teljesítmény egy fizikai törvényként értelmezett konstrukció, amelynek szemléletéből nehéz kitörni és más alapokra helyezni a fogalmát. A pszichológiai alapokon nyugvó teljesítmény egy kifejezetten kreatív, külső és belső tényezőkön alapuló, a szükségletekre és alkalmazkodásra reflektáló tényező, amely teljesítményhelyzettől függetlenül fundamentális alapokkal bír. Magyarán, az emberi teljesítmény pszichológiai értelemben véve jól körülhatárolható alapokra épül, amelyeknek meghatározására kiemelt figyelmet szentelünk.

Az egyéni teljesítményt, mint például a kajakos húzását vagy a hegedűművész ujjmozgását, különböző tudományterületek nézőpontjából lehet tanulmányozni. A kajakos esetében az orvostudomány fiziológiai vagy anatómiai aspektusai mentén, a mechanikán belül a kinetika vagy kinematika fizikai törvényszerűségei alapján, míg a pszichológia szemüvegén keresztül a személy mentális képzettségét vagy megküzdési képességeit vehetjük górcső alá.

Könyvünk célja a pszichológia szemüvegén keresztül vizsgálni az emberi teljesítmény átfogó alapokon nyugvó világát.

A TELJESÍTMÉNY DEFINIÁLÁSA

A teljesítmény az emberi lét alkotóeleme és megannyi tevékenység sajátos célja. Mindennapjaink szerves részeként behálózza kultúránkat, gondolkodásunkat és cselekedeteinket. Egész társadalmi rendszerek alapvető motívuma. A teljesítmény sokat használt kifejezés, gyűjtőfogalom, amely emberek, állatok vagy nagyobb entitások, például országok, vállalatok, közösségek viselkedésének leírására is szolgálhat.[1]

Az emberi teljesítmény meghatározására többen is kísérletet tettek, de pszichológiai értelemben pontos definíció megalkotása lehetetlen. Továbbmenve, a megannyi nézőpont és komplex kapcsolódási rendszer miatt mindmáig hiányzik a teljesítménypszichológia átfogó és konszenzuális meghatározása. Nehezíti az értelmezést, hogy nincs olyan integratív és széles körben elfogadott elmélet, amely lehetőséget biztosítana a kutatások és alkalmazások szisztematikus irányítására.[2] Ezért olyan zavarba ejtő az emberi teljesítmény dinamikus komplexitásával való szembenézés. Ugyanakkor kötelességünk kísérletet tenni a kérdések megválaszolására, mert az egységes nézőpont hiánya félreértésekhez vezethet.

A teljesítmény a pszichológiában sokat használt fogalommá vált, a meghatározására tett kísérlet mégis gondolkodóba ejti a szakembereket. A „klasszikus” teljesítményváltozók (pl. reakcióidő, koncentráció, intelligencia) tesztdiagnosztikai értékelése mellett számos empirikus tanulmány foglalkozik a mentális működés hatékonyságával és sebezhetőségével. A teljesítménnyel összefüggésben olyan kulcsszavak juthatnak eszünkbe, mint a memória; a problémamegoldás; a döntéshozatal; a mozgásvezérlés; az időbeosztás; a tanulási és teljesítménymotiváció; a stresszel, szorongással, kudarccal való megküzdés; a hibamegelőzés; a teljesítménnyel összefüggő mentális, érzelmi és viselkedési zavarok; a kiégés és a lemorzsolódás; valamint a csapatépítés; a feladat- és felelősségmegosztás; a csapatmunka; a konfliktuskezelés; a vezetési stílus.

Az alkalmazott sportpszichológiában a „teljesítményt” általában a „mentális erővel”, a „mentális keménységgel”, a „szellemi szívóssággal”, a „szellemi alkalmassággal”, pontosabban az önbizalommal és az önmagunkkal kapcsolatos beavatkozási technikákkal azonosítjuk.

Tehát önmagában a teljesítmény kifejezés egy interdiszciplínáris, tudományterületeken átívelő fogalom.[3] Mindezért értelmezése sok esetben holisztikus látásmódot igényel.

Továbbá a teljesítmény relációs fogalom, amely az egyén jártasságához, a szociokulturális érték- és normarendszerhez viszonyított referenciastandardtól (meghatározott kritériumszint) és aspirációs (megvalósításra való törekvés) szinttől függ.

A cél elérése nem azonos a sikerrel, a siker nem azonos a magas teljesítménnyel; még a pszichológiailag magas teljesítmény sem azonos a valaha mért legjobb teljesítménnyel. Mindazonáltal a teljesítmény pszichológiai értelemben véve nem redukálható az abszolút tökéletességre, és nem értékelhető anélkül, hogy figyelmen kívül hagynánk a teljesítmény előfeltételeit, a feladat fajtáját, annak rendszerességét és összehasonlíthatóságát.[4]

A teljesítményt sok esetben olyan eredményként határozzák meg, amelynek középpontjában a viselkedés vagy a hatékony végrehajtás áll. A későbbiekben részletesen foglalkozunk vele, de fontos kiemelni a folyamatszemlélet megközelítését, miszerint a teljesítmény olyan folyamat, amely a teljesítményeredményhez vezet. E szemléletben a folyamat, maga a végrehajtás az elsődleges, az eredmény, a folyamat kimenete másodlagos. Összességében a teljesítmény a folyamatot és az eredményt is magában foglalja.[5]

E szemléletben a teljesítmény olyan folyamat, melynek során a teljesítő egy adott teljesítménytartományban fejleszti tudását, készségeit és képességeit, majd mindezt egy jól körülhatárolható időpontban felidézi és bemutatja. Egy teljesítményhelyzet lehet egyszeri szituáció, mint például a holdraszállás, vagy ismétlődő, mint a sportok többségében a versenyhelyzetek. A teljesítmény fontos eleme a mérhetőség, amit a legtöbb esetben egy előre meghatározott szabványhoz viszonyítva végeznek. A mérés és a visszajelzés egyaránt származhat külső és belső forrásból. A teljesítmény ezáltal megismételhető, ami újabb fontos alapját képezi az értelmezési tartománynak.

A teljesítmény e megközelítés értelmében két egymással összefüggő, mégis eltérő szempontot azonosít. A sikeres teljesítmény feltétele egyrészt a készségek és képességek elsajátítása és fejlesztése. Másrészt a birtokolt képességek és készségek következetes és megbízható megjelenítése a teljesítés időpontjában.

A teljesítménnyel kapcsolatos vélekedés ambivalenciája az eredményorientált és a folyamatorientált szemlélet konfliktusa. Láthatjuk, hogy a meglévő képességek és készségek megjelenítése révén a sikeres teljesítés legfőbb záloga a folyamat végrehajtása. Tehát a teljesítő szemszögéből a folyamatszemlélet fontosabb, az eredmény csupán következmény, melyet a folyamat végrehajtásának minősége határoz meg.

Példával szemléltetve, a fent már említett kajakos esetén a legfontosabb feladat a rajttól a célig a lehető legjobb tudása szerint történő eljutás. Folyamatszemlélet esetén irreleváns lesz az eredmény, mivel a jelenben történő végrehajtás a kulcsmozzanat. Abban az esetben viszont, ha legjobb tudása szerint teljesít, tehát meglévő készségei és képességei legjavát adja a megfelelő helyen és időben, akkor bármilyen időt bármilyen helyezéssel párosítva ér el, az csupán az eredménye lesz egy folyamatnak. Kiemelendő viszont, hogy az egyéni maximum elérése esetén a helyezés vagy az idő, összefoglalva az eredmény, minimum elfogadható, de a legtöbb esetben jó lesz.

A folyamatszemlélet a teljesítmény pszichológiai vizsgálatának egyik legfontosabb szemléleti aspektusa.[6] A teljesítmény folyamatként való értelmezése az eredménycentrikus gondolkodással szemben a megértés és meghatározás kulcsfogalma lesz.

A minőség alapján beszélhetünk funkcionális és diszfunkcionális teljesítményről. Az előbbi esetében a teljesítő a külső, belső elvárásokhoz és önmagához képest elégségesen végzi el a feladatot, míg az utóbbi esetben a teljesítés közben valamilyen külső vagy belső probléma merül fel, ami miatt a teljesítmény diszfunkcionálisnak tekinthető.[7]

A teljesítmény pszichológiai vizsgálatához mindezek felett meg kell határozni a vizsgálódás területeit. A teljesítménypszichológia általános feladata a teljesítményorientált tevékenység leírása, előrejelzése és optimalizálása általános és területspecifikus elvek és etikai normák mentén.

A vizsgálódás három területe: 1.) a teljesítményorientált tevékenységek pszichológiai alapjainak megértése és vizsgálata általános és különböző cselekvési területeken; 2.) a teljesítményorientált tevékenység pszichológiai transzferhatásai, tehát a képességek egyes teljesítményterületek közötti átjárhatósága; 3.) a teljesítményorientált tevékenység optimalizálása.

A teljesítmény pszichológiai perspektívájának jobb megértéséhez meg kell különböztetni a teljesítmény két funkcióját: 1.) mint a cél elérésének eszköze, kiemelten azokra az esetekre, mikor a végrehajtás valamilyen érdek, szükséglet kielégítésére irányul, illetve 2.), amikor a teljesítmény öncélú, tehát a hangsúly magán az önerősítő tevékenységen és annak tökéletesítésén van. Ebben az esetben a kiválóságra való törekvés önmagában funkcionális autonómiává alakul.[8] Tehát önálló céllá válhat a személy számára.

Ahogy az már fent elhangzott, a teljesítménypszichológia problematikája, hogy nem létezik széles körben elfogadott teljesítményfogalom és az emberi teljesítményt pszichológiai szempontból vizsgáló átfogó elmélet.

Az elmúlt évtizedekben többen kísérletet tettek ennek a komplexitásnak az értelmezésére. A kognitív információfeldolgozási modell például az észlelés, a figyelem, az emlékezet, a döntéshozatal és a válaszkészség oldaláról vizsgálja a kérdést. Míg a magyar származású Csíkszentmihályi Mihály híres flow-elmélete a csúcsteljesítmény értelmezésével, addig kortársa, Hanin az optimális funkcionálási zóna elméletének felállításával közelíti meg az emberi teljesítményt.[9] Hasonlóképpen, a nyolcvanas években Maslow szükséglethierarchia-elmélete ad az emberi motiváció megértése révén értelmezési keretet a teljesítmény megértéséhez. Napjainkig a különböző motivációs és viselkedéselméletek gyakorolták a legnagyobb hatást a kérdésre.

Kitekintésként, az üzleti életben a viselkedési közgazdaságtan igyekszik az ember oldaláról megvizsgálni a közgazdaság-tudomány komplex környezetét, melyben az ember és teljesítménye mérvadó lesz a gazdasági döntések és kimenetelek szempontjából. Az elmélet megalkotása nagy hatással volt a közgazdaságtanra, 2002-ben Danial Kahneman és Vernon L. Smith munkássága közgazdasági Nobel-díjat érdemelt jövőbe mutató szemléletének köszönhetően.[10] Később, 2013-ban Robert J. Shiller amerikai közgazdász, a Yale Egyetem professzora és társai, míg 2017 Richard H. Thaler, a Chicagói Egyetem professzora nyert közgazdasági Nobel-díjat a témában végzett munkásságával.[11] A tendencia azt mutatja, hogy a sokáig csupán számszerűsíthető adathalmaz és statisztikai törvényszerűségek mögött az embert is megtalálták a gazdasági szakemberek. Ezáltal az emberi teljesítmény a pénzügyi világban is fontos tényezővé vált.

Teljesítménypszichológiai szempontból bemutatjuk Frank Gardner és Zella E. Moore Az emberi teljesítmény integratív modellje (The Integrative Model of Human Performance) néven megalkotott átfogó modelljét. A modell a minősége alapján két fajtára osztja, illetve dinamika alapján három szakaszban tárgyalja a teljesítményt, majd felveti az elfogadás hipotézist.

Célunk egy olyan átfogó elmélet terminológiájának bemutatása, amely segítséget nyújt az emberi teljesítmény pszichológiai értelmezéséhez, és közös nevezőt biztosít a jövőbeni kutatásokhoz, további elméletalkotásokhoz.

AZ EMBERI TELJESÍTMÉNY INTEGRATÍV MODELLJE

Összetett tevékenységként az emberi teljesítmény számos külső és belső tényező kölcsönhatásaként létrejövő konstruktum, amelynek megértése mindezért komplex értelmezési keretet igényel.

Az integratív modell vertikálisan és horizontálisan értelmezi a teljesítményt, horizontálisan minőségi szempontok, míg vertikálisan a dinamika alapján vizsgálva. Minőség alapján beszélhetünk alapvetően funkcionális és diszfunkcionális teljesítményről, dinamika alapján pedig teljesítmény előtti szakaszról, a teljesítmény végrehajtásának szakaszáról és a teljesítmény után következő válaszfázisról.

A teljesítmény számos, külső és belső tényező kölcsönhatása révén létrejövő pszichológiai és fizikai konstruktum, amely a következő négy pontban foglalható össze.

1. Az egyén specifikus fizikai készségei és képességei.

2. A környezetből származó teljesítménykövetelmények és alapvető normarendszerek. Ide tartozik többek között a munkahelyi környezet és kultúra, a versengés és az interperszonális kapcsolatok minősége – vagyis az olyan kihívások, amelyekkel a teljesítő félnek meg kell küzdenie.

3. Az egyéni diszpozíció, amely magában foglalja az olyan intraperszonális, pszichológiai, azaz személyen belüli jellemzőket, mint a megküzdési stratégiák, a kognitív-affektív sémák stb. E pszichológiai sablonok segítségével a teljesítő fél felfogja az explicit vagy implicit teljesítményingert, értelmezi, és reagál rá.

4. Az önszabályozás a teljesítmény kivitelezése során elengedhetetlen, mert ennek köszönhetően végezhető el a célirányos viselkedés. Mindez magában foglalja az egymással összefüggő összes kognitív, affektív, fiziológiai és viselkedéses folyamatot, amely egy jól körülhatárolható időben és teljesítménytartományon belül működik.

Az integratív modell értelmében a négy alapvető összetevő megfelelő összehangolása esetén létrejön az ideális teljesítmény állapota, amelyet számos szerző vizsgált és egyéb terminológiával körülírt. A hetvenes évek közepén Csíkszentmihályi a feladatra való automatikus és erőfeszítésmentes odafigyelést „flow”-állapotnak nevezte.[12] Míg Gould és Udry húsz évvel később az ideális teljesítményállapot megteremtéséhez szükséges tényezők leírására a „recept” kifejezést használta.[13] Hanin az általa kidolgozott modellben az „optimális funkcionálás zónája” kifejezést használta.[14] Mindezek arra utalnak, hogy az emberi teljesítmény mögött egy optimális bio-pszicho-szociális állapot húzódik meg.

VERTIKÁLIS ÉRTELMEZÉS, AVAGY A TELJESÍTMÉNY DINAMIKÁJA

Az emberi teljesítmény három különálló, de egymással kölcsönhatásban lévő szakaszból épül fel. Az első a teljesítmény előtti szakasz, amely olyan belső és külső tényezőket tartalmaz, amelyek elősegítik a teljesítménnyel kapcsolatos magatartásra való felkészülést. Leegyszerűsítve ráhangolódásként, bemelegítésként is tekinthetünk a teljesítmény előtti szakaszra.

A második fázis a teljesítmény végrehajtása, amely magában foglalja a megjelenő kognitív, affektív, fiziológiai és viselkedéses folyamatok összességét, illetve a meglévő készségek és képességek megjelenítését.

A harmadik, a teljesítmény után válaszfázis a teljesítményeredményre adott válaszként jelenik meg. Magas kockázatú hivatások bevetései után rendre láthatunk értekezlet-, megbeszélés- vagy jelentésírási kötelezettséget, amelynek során a felettesek és a munkacsoport felé kell feltárni az esemény részleteit. Az ilyen típusú összefoglaló munkák segítik az értékelést és a tanulságok levonását.

TELJESÍTMÉNY ELŐTTI FÁZIS

A teljesítményterület fajtájától függetlenül minden résztvevő rendelkezik speciális készségekkel és személyes képességekkel, amelyek befolyásolják a végrehajtás minőségét. E tulajdonságok egy dinamikus rendszerben, folyton változó halmazként az életkortól, a kihívás szintjétől és a tevékenység típusától függően változhatnak. Fontos viszont kiemelni, hogy az egyén teljesítménye nem csupán a meglévő tulajdonságain, fizikai kapacitásán és a különböző képességkészletek megfelelő kombinációján múlik. Azt a teljesítő személy fizikai és személyes képességei mellett a diszpozíciós jellemzők, külső környezeti ingerek és az interperszonális teljesítménykövetelmények is befolyásolják.

„A tokiói olimpiára már 2017-ben elkezdtünk készülni. Először kiment egy háromfős csapat (velem egyetemben), és kiválasztotta azt a szállást, ahol a majdani versenyzők lakni fognak… nemcsak magának a hotelnek a minősége a fontos (mint például, hogy jó-e az étkezés), hanem földrajzilag a pályához közel kell legyen. Mert általában az olimpiai falu egy–másfél óra távolságban van a versenyzői területtől. Mivel ugye a Távol-Keleten volt a verseny, az időeltolódást és az akklimatizációt is tesztelni kellett. Tehát onnantól kezdve minden évben kimentünk… ugyanaz a légkör, ugyanolyan szintkülönbség, ugyanolyan a páratartalom… Évente a teljes válogatottat kivittük, és mindenkinek volt lehetősége tesztelni azt az ideális időpontot, amennyivel előbb ki kell mennünk az olimpiára. Ezt próbáltuk belőni, hogy kinek mi az ideális akklimatizáció… egész nap mértük őket… személyre szabottan mértük, ki mennyire izzad, a pulzust, a vérparamétereket, tehát elég összetett képünk volt a versenyzők és a speciális környezeti hatások kapcsolatáról…”

HÜTTNER CSABA FELNŐTT KAJAK-KENU SZÖVETSÉGI KAPITÁNY

SZEMÉLYES KÉPESSÉGKÉSZLET

A személyes képességkészlet magában foglalja mindazon tulajdonságokat, a fizikai és neurológiai készségek és képességek azon kombinációját, amelyek a személy rendelkezésére állnak a teljesítményhelyzetben.

A rendelkezésre álló tulajdonságok közül soknak markáns a genetikai meghatározottsága, tehát dominál az öröklött képesség mivolta. Ilyen lehet a magasság, az izomösszetétel, a metabolikus sajátosságok. De a legalapvetőbb fizikai paraméterek kivételéve a legtöbb képesség gyakorlással fejleszthető. Ilyen képességek lesznek az adott teljesítményterület specifikus tudásanyagába tartozó elemek, mint az izomerő, a gyorsaság, az állóképesség, a speciális technikai tudás és a kivitelezésének képessége.

DISZPOZÍCIÓS JELLEMZŐK

A klinikai és kognitív pszichológia terminológiájával élve a világról alkotott és az eligazodást segítő képletek, az úgynevezett kognitív reprezentációk a memóriában tárolt, valamire vonatkozó átfogó tudásként segítik a személy eligazodását önmaga és a világhoz való viszonya között. Leegyszerűsítve élettapasztalatnak is nevezhetjük ezeket a mentális reprezentációkat. Lényegében e sémák személyes radarként szolgálnak, amelyek a világra adott kognitív, affektív és viselkedéses válaszok tanult mintáit eredményezik. Alapjában véve adaptív, az alkalmazkodást elősegítő fontos mentális komponensről van szó.

De mint minden tanulási folyamatban, a mentális reprezentációk megalkotásánál is kialakulhatnak hibák. A hibás mentális reprezentációk arra késztetik a személyt, hogy a környezete követelményeivel összeegyeztethetetlen módon cselekedjen, választott személyes értékei vagy céljai ellenében. Például vegyünk egy intim kapcsolatra vágyó embert, aki nehéz sorsa miatt a pszichológiai önvédelem jegyében olyan szabályrendszert dolgozott ki, mely azt sugallja, hogy az intim kapcsolatok valószínűleg fájdalmat okoznak. Bár minden vágya egy ilyen jutalmazó kapcsolat, a mentális reprezentációjából származó kognitív, affektív és viselkedéses válasza akarata ellenére az ellenkezőjét váltja ki belőle, és elkerülő módon viselkedik, amint a kapcsolat komolyodni kezd.

Az emberi teljesítmény relációjában a teljesítménnyel kapcsolatos mentális reprezentációk felépítése kulcstényező a sikeres végrehajtásban. A feladattal szemben kialakított reprezentációk segítik a teljesítményhelyzetben történő eligazodást, értelmezést és reagálást. A meglévő forgatókönyvek jelölik ki az utat és adják meg a receptet, a válaszként meghozott viselkedési döntések pedig jelentősen hozzájárulnak az eredményhez. Például a sportoló személyes diszpozíciója, azaz tapasztalata az edzővel kapcsolatban meghatározó abban, hogyan tud kapcsolódni és együttműködni vele. Egy korábbi negatív tapasztalás, például egy érzelmileg vagy fizikálisan bántalmazó edző azt a mentális reprezentációt alakíthatja ki, hogy jobb óvatosnak lenni, nem szabad megnyílni, vagy akár kimondottan félni kell tőle. Ez a diszpozíció a későbbiekben is kifejti hatását, és más edzők esetén szintén alapjaiban határozza meg a sportoló hozzáállását.

KÖRNYEZETI INGEREK

A diszpozíciós jellemzők alkotják az egyén személyes készletét, amelynek segítségével képes alkalmazkodni a külvilág ingereihez. Ez az alkalmazkodás lehet funkcionális vagy diszfunkcionális.

A környezeti ingereket úgy definiálhatjuk, mint azon hatások összességét, amelyekkel a teljesítményhelyzetben részt vevő félnek meg kell küzdenie. Ilyenek lehetnek a személyes vagy formális kapcsolatok, a szervezeti vagy a vállalati kultúra és a hozzá tartozó szabályok, a teljesítményhelyzet vagy a verseny fizikai vagy pszichés jellegzetességei, az anyagi természetű nyomás vagy a karrierszakasz sajátosságai. Ide tartozik még a megterhelésből fakadó fáradtság, a sérülés, a félelem vagy akár az életveszély és a halál.

A környezeti ingerekkel való megküzdés alapjaiban határozza meg a teljesítmény folyamatát és annak kimeneteleként a végeredményt.

TELJESÍTMÉNYKÖVETELMÉNYEK

Mindamellett, hogy a teljesítő személyeknek számításba kell venniük a környezetből származó külső ingereket, az önmaguk vagy mások által támasztott teljesítménykövetelmények szervezésére is törekedniük kell. A teljesítménykövetelményeket úgy határozhatjuk meg, mint konkrét vagy szubjektív, specifikus vagy általános elvárásokat, szabályokat, amelyek meghatározzák a teljesítménynormák által határolt területet. A megállapított teljesítménynormák a szinttől és a területtől függően változnak, például szabadidős, egyetemi vagy profi sportoló esetében, s az egyes teljesítményterületeken belül implicit módon meghatározzák a szükséges erőfeszítés mértékét és a szabályokat.

Összefoglalásként kimondhatjuk, hogy a tényleges teljesítményt megelőző szakasz az összes elemével együtt alapvetően meghatározza a teljesítmény végrehajtásának folyamatát és az abból származó eredményt. A teljesítményspecifikus készségek és képességek, a személyes diszpozíciós jellemzők, a környezeti ingerek és a teljesítménykövetelmények komplex kölcsönhatása az optimális viselkedés önszabályozásának, tehát a teljesítmény folyamatának alapja. Ebben az összefüggésben a személy tapasztalataiból származó adaptív vagy maladaptív sémák, valamint ezekből származó viselkedésminták eredményezhetnek hatékony önszabályozó folyamaton alapuló funkcionális, vagy az önszabályozó folyamat megzavarása révén diszfunkcionális teljesítményt. Az emberi teljesítmény tehát e gondolatmenet tanúsága szerint célorientált önszabályozó folyamat.

TELJESÍTMÉNY-VÉGREHAJTÁSI FÁZIS

A teljesítmény előtti fázis funkciója a teljesítő személy felkészítése a tényleges helyzetre. Ezáltal ha valaki teljesítményhelyzettel szembesül, akkor fiziológiai és kognitív izgalmat él át, és arousalnövekedést tapasztal. Optimális esetben automatikus módon történik az alkalmazkodás, és szisztematikus referenciapontok felhasználásával a viselkedés igazodik a teljesítménynormákhoz. Ezt a folyamatot sok esetben diszkrepanciakorrekciónak nevezik.[15]

A diszkrepanciakorrekció elmélete (discrepancy-correction theory) egy olyan pszichológiai elmélet, amely azt állítja, hogy az emberekben természetesen felmerül egy motiváció a valóság és a személyes elképzeléseik közötti eltérések, vagyis diszkrepanciák csökkentésére vagy korrekciójára.[16]

A diszkrepanciakorrekció elméletének egyik kulcsfontosságú komponense az a folyamat, ahogy az emberek felmérik a különbségeket a jelenlegi helyzetük és céljaik, elvárásaik, ideáljaik vagy normáik között, és reagálnak rájuk. Ez a folyamat gyakran ösztönöz változásra, például a magatartás megváltoztatására, az erőfeszítések növelésére vagy az elvárások és normák felülvizsgálatára annak érdekében, hogy csökkentsék vagy megszüntessék a diszkrepanciát.

Az elmélet számos pszichológiai kutatás és elmélet alapját képezi, beleértve a motivációs elméleteket és a magatartási változás modelljeit, és különösen fontos a kognitív pszichológiában és a szociálpszichológiában.

A kifejtett jelenséget az autó tempomatjához hasonlíthatjuk, amely egy automatizált sebességkontrolláló funkció. A tempomat figyeli az útviszonyok függvényében a változó sebességet, és apró korrekciókkal, ez esetben lassítással vagy gyorsítással állítja be az előre meghatározott paramétereket.

Az emberi teljesítmény szempontjából a diszkrepanciakorrekció úgy értelmezhető, hogy az egyén észreveszi a belsője és a környezete jelzéseit, és azok értékelése mentén teljesítménymódosításokat hajt végre az előre meghatározott teljesítményszint elérése vagy fenntartása érdekében. A teljesítménymódosítások végrehajtásához a feladat során az önszabályozás, nem feltétlenül tudatosult formában, de mindvégig jelen van mint kontrollfunkció. Az önszabályozás következtében enyhe kiigazítások történnek a viselkedésben, hogy minél jobban megfeleljen a teljesítménynormáknak.[17]

A teljesítménnyel kapcsolatos feladat során az eltérések kiigazításának elvégzése szempontjából kulcsfontosságú az önreflexió, vagyis az a képesség, mely szerint a személy képes „kettőt hátra lépni” és önmagát kívülről szemlélni. A tudatos önreflexió alapvető eszköz lehet a teljesítmény optimalizálása vagy növelése érdekében.

Összességében az önreflexió, az önértékelés és az önkorrekció hármasa kiemelt szerepet játszik a viselkedés szabályozásában, ezáltal a feladat végrehajtásában. Zömében automatikusan, nem tudatos folyamatként játszódik le, de tudatos szintre emelése hatékonyabbá teheti az alkalmazkodást.

Az adott teljesítménynormákhoz való alkalmazkodás fent leírt folyamata többségében nem ilyen egyszerű. Sok esetben az egyén teljesítménysémái és a környezeti ingerek megzavarják a működést azáltal, hogy észszerűtlen működésmódot hoznak létre, vagy megváltoztatják a meglévő képességkészlethez való hozzáférés módját. Vegyünk például egy perfekcionista személyt, aki nyilvános előadásra készül. Az előadónak nagyon magas teljesítménynormái vannak, amelyek miatt vélt vagy valós teljesítményét irreális, akár elérhetetlen színvonalhoz méri, s emiatt nem képes adaptív kiigazításokat végezni a teljesítményhelyzet függvényében. Ha a helyzethez hozzáadódik egy merev, alkalmazkodásra képtelen teljesítményséma, akkor képtelen lesz túlzó standardjainak és önmaga állapotának az elemzésére. Összességében a teljesítményhelyzet során alkalmazkodás hiányában saját magát viszi rossz irányba, aminek hatása testet ölt a teljesítmény végrehajtásában. Az előadó izgul, izzad, elfelejti a jól begyakorolt előadást, így az önmaga által megélt élmény és valós teljesítménye is veszélybe kerülhet.

Ameddig egy folyamat automatikus tud maradni, addig az egyén képes a feladatközpontú szemléletre. Amint a feladat valamilyen oknál fogva túlzottan kognitívvá válik, tehát beindul egy túlzott „agyalás”, a figyelem széthullik. A feladatközpontú nézőpont helyett túlzott énközpontú koncentrációs helyzet alakul ki.

Sportos példával szemléltetve ezt: a feladatközpontú, folyamatorientált szemléletben a sportoló fejében sorjázó gondolatok központi eleme a „mi a dolgom” típusú, a feladatra összpontosító belső beszéd. Ezzel szemben énközpontú attitűd esetén a figyelem túlzottan önmagára irányul, ami lehet nagyon pozitív, de teret adhat a negatív összehasonlítgatásnak is. Az eltúlzott pozitív önmonitorozás esetén elbizakodottá válhat, míg az összehasonlítgatás során olyan negatív belső beszéd alakul ki, amelyben teret kap a saját fizikai vagy mentális státuszának negatív monitorozása, „szar vagyok”, „nem fog menni” típusú gondolatokkal.

Megfelelő szintű önmonitorozásra nyilván minden teljesítményhelyzetben szükség van, de a szélsőségek felé való eltolódás gondot okozhat. A jól funkcionáló teljesítmény közben az arányok megfelelőek, míg diszfunkcionális teljesítmény során a figyelem könnyen elterelődik a „mi a dolgomról” a „mit nem szabad” típusú gondolatok irányába, tehát kevesebb figyelem irányul a feladat elvégzésére, és több a belső gondolatok, érzések negatív aspektusaira. Ilyen esetben a vélt vagy valós hiányosságok, az önbizalomhiány, az esetleges kudarc következményeinek elemzése kerülhet előtérbe. A megoldás a tudatos, jelenre fókuszáló, folyamatorientált, teljesítményfókuszú és ítélkezésmentes attitűd felépítése.

Atlétákkal végzett kutatások szerint megállapítható, hogy azok a sportolók, akik a szomatikus izgalmat facilitáló, tehát pozitív aspektusként értékelik, meg tudják tartani a feladatra irányuló fókuszt, és jól teljesítenek. Ezzel szemben azok, akik az izgalmat debilizáló, azaz negatív aspektusként értelmezték, inkább a belső és alapvetően negatív színezetű aspektusokra irányították figyelmüket, és ilyenkor a versenyteljesítmény csökkenése tapasztalható.[18] Hasonló megállapítást tettek egyetemisták vizsgahelyzetben történő megfigyelése során. Ilyenkor a legtöbben hasonló fiziológiai izgalmat tapasztalnak. Ez a teljesítmény szempontjából azokra hat negatívan, akiknek kétségeik vannak saját magukkal kapcsolatban, és a feladattal kapcsolatban irreleváns jelzésekre összpontosítanak.[19] Irreleváns inger lehet, ami a vizsgázó figyelmét elvonja, például az útfelújítás beszűrődő zaja vagy tételkidolgozás közben az előtte felelő hangja.

Ahogy az emberi teljesítmény számos területén látható, a teljesítő személyek lényegesen eltérő elvárásokkal viszonyulnak a saját teljesítményükhöz, amik jellemzően a teljesítménnyel kapcsolatos viselkedéses reakciók hajtóerejévé válnak. A diszpozíciós jellemzők és a személyes teljesítménytörténet kombinációjaként a funkcionálisan teljesítők jellemzően pozitív teljesítményt várnak el önmaguktól, míg a diszfunkcionálisan teljesítők negatív teljesítményt vizionálnak. Az idő előrehaladtával ezek a hiedelmek erősödnek, és egyre nehezebb megváltoztatni őket. A teljesítménysémák önmegvalósító erővel markánsan befolyásolhatják az egyén vélekedését egyes kihívást jelentő helyzetek során.

Szexuálisan diszfunkcionális és funkcionális egyéneket összehasonlító vizsgálatok során érdekes eredményekre jutottak a kutatók. Az egyik kísérleti elrendezésben a kísérleti alanyok olyan (placebo) tablettát kaptak, amely az elmondottak alapján csökkenti a szexuális izgalmat. A jól funkcionáló egyének kihívásként reagáltak a kísérleti helyzetre, és nagyobb szexuális izgalmat mutattak. Ezzel szemben a diszfunkcionálisan működő, tehát valamilyen szexuális nehézséggel küzdő személyek ugyanezt az állapotot fenyegetésként értelmezték, és szignifikánsan alacsonyabb izgalmi szinttel reagáltak.[20] Egy másik vizsgálatban is hasonló eredmények születtek, ahol viszont a (placebo) tablettát mint csodagyógyszert, teljesítményfokozó szert mutatták be. A jól funkcionáló személyek csoportja a placebo hatására nem mutatott teljesítménynövekedést, mert úgy vélték, a teljesítményük nem szorul fokozásra, az önmagában is elégséges. Ezzel ellentétben a szexuálisan diszfunkcionális személyek jobb teljesítményt mutattak, mert a tabletta használatától alapvetően teljesítménynövekedésre számítottak.[21]

A fenti bekezdések tanúsága szerint az egyének elvárásai alapjaiban határozzák meg a teljesítményigényeken keresztül a teljesítmény eredményességét, azáltal, hogy befolyásolják a teljesítménymagatartást. E megállapítás összhangban van azzal a tétellel, miszerint az önbizalom a legstabilabb és legkonzisztensebb tényező, amely megkülönbözteti a kiemelkedően sikeres sportolókat a kevésbé sikeresektől.[22] Azok a személyek, akik úgy vélik, készségeik és képességeik megfelelnek a teljesítményigényeknek, valószínűleg jobban fognak teljesíteni, mint azok, akik megkérdőjelezik a készségeiket és tapasztalatukat, illetve túlzottan aggódnak az eredmények és a következmények miatt.

TELJESÍTMÉNY UTÁNI VÁLASZFÁZIS

Különböző teljesítményhelyzetek után alapvetően három típusú válaszlehetőség áll rendelkezésünkre. Funkcionális működés esetén a személy továbbra is részt vesz a teljesítményhelyzetben, folytatja a tevékenységet. Valamilyen nehézség, probléma, diszfunkcionális működés esetén újraértékeli, majd szükség szerint újra elkötelezi magát a feladat mellett. Harmadik lehetőségként burkoltan vagy nyíltan eltávolodik, befejezi a tevékenységet.

HORIZONTÁLIS ÉRTELMEZÉS, AVAGY A TELJESÍTMÉNY MINŐSÉGE

A funkcionális és diszfunkcionális teljesítmény közötti határvonal igen vékony, nagyon fluid. Az egyikből a másikba való átlépés a pillanat műve, egy helyzet és annak megélésének függvénye.

Amikor az emberi teljesítmény egy funkcionális ívet követ, a személy teljesítményviselkedése elkötelezett, folyamat- és teljesítményorientált. Mindez magában foglalja, hogy elviseli a gyenge teljesítmény rövid távú következményeit, és elkötelezett marad az energiaigényes felkészülés, gyakorlás, képzés vagy tanulás iránt; akár többletmunkát is végez, hogy korábbi hibáját kijavíthassa. Funkcionálisan teljesítőknél a motiváció erős marad, miközben a pozitív kimenetelre való összepontosítás tendenciája erősödik. Mindez pozitív hatással van a megfelelő teljesítményjelekre való összpontosításra, ami tovább segíti a készségfejlesztést. A folyamat eredményeként megjelenő pozitív teljesítményeredmények megerősítik az önszabályozási folyamat korábbi összetevőit, így növelve a jövőbeni siker valószínűségét.

Ördögi kör helyett az ellenkezője történik: az „angyali kör” a folyamatos pozitív megerősítések révén növeli a megfelelő viselkedés valószínűségét, ami a végeredmény minőségében realizálódik.

A funkcionális teljesítmény persze nem zárja ki a hibákat, a kudarcokat. Tényként kezelhetjük, hogy legyen bármilyen szinten a teljesítő fél, tapasztal nehézségeket. Az egyes teljesítményhelyzetben részt vevők nagyon eltérően reagálhatnak a negatív történésekre.

Egy funkcionálisan működő személy a nehézségek ellenére is képes növekedő pályán maradni. A reziliencia ezért fontos része a teljesítménynek. A reziliens személy tapasztalatilag elfogadóbb, nem értelmezi túl a konkrét teljesítmény negatív jövőbeli következményeit, az aktuális negatív élményeket elszigetelt, önálló eseménynek tekinti. Az ilyen típusú ember hatékonyan oldja meg a problémákat, és a megküzdés során a képességfejlesztésre, a technikai vagy taktikai elemek javítására összpontosít. Előfordulhat, hogy rövidebb vagy hosszabb ideig alapvetően negatív teljesítménypálya alakul ki, de az alkalmazkodó megküzdési stratégia és az adaptív diszpozíciós jellemzők lehetőséget biztosítanak a diszfunkcionális teljesítményhelyzetből vagy időszakból való kilépésre. Ebben a relációban valószínű, hogy a teljesítménycsökkenés rövid, időben korlátozott lesz.

A funkcionális teljesítmény létrejöttének három jól körülhatárolható lépcsőfokát határozhatjuk meg.

(1) A funkcionális teljesítmény magában foglal egy metakognitív (automatizált) folyamatot, önmegfigyeléssel, önértékeléssel és szükség esetén teljesítménykorrekcióval. Nem igényel fokozott kognitív tevékenységet belső tapasztalatok irányításához vagy módosításához. Pozitív teljesítményelvárás és teljesítményséma segíti az alkalmazkodást és az optimális állapot beállítását.

(2) A hatékony diszkrepanciakorrekció és a tapasztalati elfogadás pozitív teljesítményvárakozáshoz és énhatékonysághoz vezet, miközben a teljesítményhelyzetben lévő személy kihívásként érzékeli és értelmezi a külső-belső tényezőket és a teljesítménykövetelményeket.

(3) Harmadik lépésben megjelenik egy tudatos és a feladatra koncentráló attitűd, s hozzá kapcsolódva egy megfelelő arousal- és affektusszint. Mindez a megfelelő és egyben automatizált motoros készségekhez és funkcionális teljesítményhez vezet.

Ha ellenben valami probléma, hiba kerül a gépezetbe, a jól körülhatárolható funkcionális teljesítmény könnyen átválthat diszfunkcionális működésmódba.

Negatív prediszpozíciók esetén már a teljesítmény előtti fázisban nehézségekbe ütközhet a teljesítmény szabályozása. A nem megfelelő vagy maladaptív sémák, kognitív reprezentációk félrevezethetik a személyt. Továbbá nem megfelelő diszkrepanciakorrekció esetén a viselkedéskorrekció elégtelen, aminek következtében a külső vagy belső teljesítménykövetelményeket fenyegetőnek értelmezi az egyén. A feladat fenyegető volta erősíti a destruktív önmonitorozást. A figyelem a feladatról a belső megélésre irányul, ami így önmagában fenyegetővé válhat. A kialakult teljesítményattitűd alacsony tapasztalati elfogadással párosulva irreleváns viselkedésben manifesztálódik, s ez önmagában akadályozza a meglévő képességek kibontását.

Ez a destruktív válaszrendszer gyakran társul fokozott negatív affektussal, emelkedett arousallal, negatív belső beszéddel, önbizalomhanyatlással, csökkent koncentrációval, automatizált motoros készségek zavaraival, tehát végül diszfunkcionális teljesítményhez vezet.

Kevésbé alkalmazkodni képes személyek esetén megfigyelhetjük, hogy a külső vagy belső nehézségek hatására aktiválódhatnak olyan diszfunkcionális teljesítménysémák, amelyek megzavarják a teljesítményműködést. Az események hatására diszfunkcionálisan működő személy tartós vagy átmeneti teljesítményzavarral reagál a kihívásokra. Mindez lehet átmeneti vagy krónikus, tehát hosszan fennálló, mindent átható jelenség is.

A krónikus teljesítményzavarok esetében nagyobb valószínűséggel jelenik meg elkerülő megküzdési stratégia. Az ilyen megküzdési mechanizmust gyermekkortól fokozatosan sajátíthatja el az ember, ha a különböző teljesítményhelyzetekben való elköteleződést újra és újra kudarc követi. Ezek lehetnek valódi negatív tapasztalatok, amelyek a rossz eredményekből, kimenetelekből következhetnek, de származhatnak olyan esetből is, amikor a teljesítmény idő előtti leállítása révén nem tapasztalhatja meg a gyermek a teljesítményhelyzettel járó negatív gondolatokat, érzelmeket, fiziológiai hatásokat. Megtapasztalás hiányában nem alakulhat ki a jó eredménybe és jutalomba vetett hit és motiváció, amely negatív körülmények között is fenntartja a viselkedést. Ez lehet a magyarázata annak, hogy a krónikus vagy tartós teljesítményzavartól szenvedő egyének miért reagálnak az eseményekre viselkedéses vagy kognitív elkerüléssel.

A funkcionális és diszfunkcionális teljesítményről a későbbi fejezetekben még részletesebben értekezünk.

ELMÉLETI INNOVÁCIÓ: AZ ELFOGADÁSALAPÚ MEGKÖZELÍTÉS

Az emberi teljesítmény pszichológiai modelljei hagyományosan a negatív érzelmekre és a gondolatok diszfunkcionális tartalmára összpontosítanak, amelyek központi szerepet játszanak a teljesítménnyel kapcsolatos nehézségek megértésében. Ugyanakkor az elmúlt két évtized trendjeként az elméletalkotók és a gyakorlati szakemberek figyelme egy korszerűbb és befogadóbb értelmezési keretrendszer felé (is) irányul.[23]

Az elfogadáson alapuló új megközelítés értelmében a teljesítmény során a teljesítő által megélt külső és belső ingerek elfogadása kritikus a végső eredmény érdekében. Ebben az értelemben az elfogadás az önszabályozó folyamat lényege, melyben a fiziológiai izgalom, a kognitív teljesítményértékelés, az érzelmi reaktivitás és megannyi jelenség megértése és befogadása zajlik. Egyszerűbben szólva, a teljesítmény eredménye attól függ, hogy a teljesítő milyen mértékben fogadja el a saját belső élményeit normálisnak, a sokszor nehéz tapasztalat ellenére hajlandó-e kitartani a cél érdekében, fenntartva és a feladatra összpontosítva a figyelmét.

A megközelítés innovációja, hogy a teljesítmény előrejelző faktorai között nem a negatív gondolatok, a fiziológiás izgalom vagy a szorongás, a harag, a félelem érzése fontos, hanem hogy az egyén milyen mértékben képes elfogadni e tapasztalatok szükségességét, mennyire tud elkötelezett maradni a teljesítményfeladat során.

Amikor a tapasztalati elfogadás megtörténik, a figyelem a feladatra összpontosul, párhuzamosan a megjelenő kognitív, affektív és fiziológiai izgalmak detektálásával, anélkül, hogy azokat túlkontrollálná, és menekülnie kellene. Ezáltal ezeknek a belső állapotoknak a teljesítményre gyakorolt hatása minimális lesz.

A fáradtság mint a sportok szükségszerű jellemzője jól szemlélteti a fenti gondolatmenetet. Egy átlagos élsportoló naponta többször edz, de a fáradtságot jól tolerálja, és annak ellenére edzésről edzésre kiválóan teljesít. Érdekes megfigyelést tehetünk, ha ugyanazt a sportolót egy versenyen kérdezzük. Versenyhelyzetben a fáradtság nem kívánt jelenség, nem egyeztethető össze a csúcsforma fogalmával. Ezért sok sportoló a fáradtság érzetét egy versenyen fenyegető, rossz jelzésnek veszi. A fáradtság érzésének ilyen típusú értelmezése negatívan befolyásolhatja a teljesítményt. Elfogadás helyett félelem lesz úrrá a versenyzőn, ami miatt sokan túlzottan figyelnek, nehogy elfáradjanak. Ennek jele lehet, ha nem melegít be eléggé a versenyző, nehogy elfáradjon. Vagy a szabadidőben megmozdulni sem hajlandó, görcsösen ügyel a pihenésre. Márpedig a túlzott inaktivitás kontraproduktív lesz. Főleg, ha a sportolónk az év 300 napjában napi kétszer edz, tehát ehhez a terheléshez van hozzászokva. Majd mikor eljön az a 10 vagy 15 nap az évből, amikor versenyezni kell, hirtelen visszafogja magát, a megszokott aktivitási szintet minimálisra csökkenve.

A fáradtság szükségszerű állapottá való kognitív átstrukturálása kulcstényező lesz. Ha a fáradtság rossz, ijesztő, félelmet kelt, akkor az önértékelés negatív irányba tolódik, aminek következményeként a teljesítmény csökken. Ha ellenben a fáradtságot mindennapi élményként kezeljük, amely azt üzeni, rendesen dolgoztunk, lehetőséget kapunk az elfogadás által a reális önértékelésen keresztül a teljesítmény növelésére.

Az elfogadásalapú megközelítés ellentéte a tapasztalati elkerülés.[24] A tapasztalati elkerülés esetében a teljesítő fél valószínűleg különféle kontrollstratégiákat alkalmaz, hogy csökkentse a felszabaduló energiák intenzitását, vagy módosítsa az irányukat. Gyakori kontrollstratégia a figyelem elterelése, a gondolatok és érzelmek elfojtása, drasztikus esetben a teljesítmény-erőfeszítés megszüntetése. Rövid távon ezek a kontrollstratégiák eredményesen csökkentik a feszültséget, de hosszabb távon kudarcot vallanak, egyenesen az izgalom fokozódásához vezetnek. Ennek két oka lehet. Először is, ha valamit elutasítunk, eltüntetünk vagy nem vagyunk hajlandók vele foglalkozni, attól még létezik, és kifejti a hatását. Másodszor, az énközpontú figyelem és a tapasztalati kontrollra irányuló fokozott erőfeszítés meggátolja a személyt a feladatra való összpontosításban. Ha az energia nagy része a kellemetlen gondolatok, érzések és fiziológiai jelenségek csökkentésére összpontosul, nem marad energia a feladatra való összpontosításra.

Visszatérve a fenti sportolónkhoz, láthatjuk, hogy a belső beszéd fontos eleme lesz a teljesítmény szabályozásának. Leegyszerűsítve, nem mindegy, mi jár a versenyző fejében. Ha az zakatol, hogy „nem vagyok elég jó”, „a többiek jobbak”, „én fáradt vagyok, ez így nem fog menni” stb. akkor csökkenni fog a teljesítménye. Sok esetben a kontrollstratégia, amelyet a kultúránk is táplál, „ne gondolj rá” típusú instrukciókban jelenik meg. Ahogy azt fent már kifejtettük, rövid távon a „ne gondolj rá” működőképes lehet. Mivel azonban az általunk ignorált dolog attól még létezik, az energiája megmarad és hat ránk. A belső feszültség ezáltal megjelenhet pszichoszomatikus, testi tünetekben vagy akár a viselkedésben, középtávon pedig biztosan visszaszivárog a gondolati világba. A belső beszédben minden erőfeszítés ellenére újra megjelenik a „nem vagyok elég jó” típusú hang. Az ördögi kör itt veszi kezdetét, mert újra és még nagyobb energiával fordul a kontrollstratégiához. Láthatjuk, hogy a versenyzőnk ahelyett, hogy a dolgával foglalkozna, a negatív belső beszédével és diszfunkcionális gondolatokkal csatározik.

Az elfogadásalapú szemlélet alapján a negatív elemektől nem elfordulni kell, hanem szembenézni velük. Teljesen normális dolog izgulni egy versenyen. A fő kérdés nem az lesz, hogy az ilyen típusú gondolatok jók vagy rosszak, hanem hogy mit kell velük kezdeni ahhoz, hogy a teljesítmény optimálissá váljon.

A funkcionális emberi teljesítmény összefoglalásaként a következő sorrend állapítható meg a teljesítmény szabályozásában. Először is, a funkcionális teljesítmény metakognitív (automatizált) folyamat, amely az önmegfigyelés, az önértékelés és szükség szerint a korrekció hármas dinamikus kölcsönhatását tartalmazza. Ellenben nem igényel fokozott kognitív aktivitást a belső élmények szabályozására vagy módosítására. A második lépés, mikor az élményelfogadás és a hatékony diszkrepanciakorrekció folyamatai beépülnek a személy pozitív teljesítményelvárásaiba, ezáltal az énhatékonyság szerves részeként segítve a funkcionális teljesítmény szervezését. Továbbá a teljesítménykövetelményeket kihívásként értelmezi a teljesítő fél. Harmadik lépésként mindez tudatos, a feladatra koncentráló fókuszt eredményez, a megfelelő szintű izgalom és érzelmi aktivitás mellett.

Ezzel ellentétben a nem megfelelő diszkrepanciakorrekció a teljesítményjelzések és teljesítménykövetelmények fenyegető elemként való értelmezéséhez vezet. Alacsony élményelfogadási szinttel kombinálódva egy, a feladattól elvonatkoztató fókuszt és viselkedést eredményez. Mindez növeli a destruktív önmonitorozás és a környezeti ingerek fenyegető értelmezését. Válaszként megjelenik a negatív belső beszéd, a negatív érzelmek, fokozott izgalom és aktivitási szint, csökken a koncentrációs készség, és az amúgy automatizált motoros készségek végrehajtása nehezebb lesz. Ebben az esetben a körülírt diszfunkcionális teljesítmény lehet akut, helyzetfüggő vagy krónikus. (A diszfunkcionális teljesítménnyel részleteiben egy későbbi fejezetben foglalkozunk.)

ÖSSZEFOGLALÁS

Az emberi teljesítmény definíciójának keresése közben megannyi aspektussal találkoztunk, amelyek segítséget nyújtanak a témakör komplexitásának megértésében. A fönt felsorolt elméleti megközelítések és modellek segítenek kialakítani a teljesítménypszichológia terminus technikusát, olyan kulcstényezőkön át, mint a folyamatszemélet, a teljesítményorientáció, az elfogadásalapú megközelítés, a funkcionális vagy diszfunkcionális teljesítmény stb.

Bár az elmúlt évtizedekben megannyi gondolkodó próbált átfogó értelmezést nyújtani, a mai napig jellemzi a tudományterületet ez a hiányosság. Thomas, French és Humphries 1986-ban publikált,[25] sportkészségekkel kapcsolatos munkájukban úgy fogalmaznak:

„A teljesítmény a jelenlegi helyzettel és múltbeli eseményekkel kapcsolatos kognitív komplex tudás terméke, amely kombinálódik a személy tudásának megjelenítésének képességével.”

Aoyagi és Portega kutatásai[26] mentén a következő megközelítést ajánlja:

„A sikeres teljesítmény megköveteli a tudás, a készségek és a képességek fejlesztését és elsajátítását, valamint mindezek megbízható és következetes végrehajtását egy körülhatárolható időpontban.”

A fejezet végeztével, a tanulságok levonása mentén és összefoglalásképpen megkísérelünk mi is felállítani egy fogalmi keretrendszert. Azt biztosan láthatjuk, hogy a teljesítmény kreatív jellemző: egy belső, megismerhetetlen alkotói késztetés, hajtóerő fizikai megnyilvánulása. Az alkalmazkodás eszköze, de lehetséges, hogy szükségleteink kielégítésének a manifesztációja. Egy akarat, amelynek részeként önmagunknál vagy másoknál jobbá szeretnénk válni, s ezzel a fejlődés záloga. Alapját képezi a teljesítéshez szükséges tudás, bizonyos készségek és képességek elsajátítása és következetes végrehajtása egy meghatározott időpontban. Az optimális teljesítmény alapját képezi a folyamatszemlélet és az elfogadásalapú megközelítés. A végrehajtás minősége szerint beszélhetünk funkcionális és diszfunkcionális teljesítményről. Az emberi teljesítmény fogalma általában az egyéneknek egy adott feladat vagy tevékenység végrehajtására irányuló képességére utal, ami tudásuk, képességeik, készségeik és motivációjuk kombinációján alapul.

A fejezet lezárásaként a magunk hosszabb és rövidebb definícióját is vitára bocsátjuk:

Az emberi teljesítmény pszichológiai értelemben véve kreatív kifejezése és fizikai megjelenítése a szükségletek kielégítése érdekében tett erőfeszítésnek és az alkalmazkodást elősegítő hajtóerőnek, egy körülhatárolható idősíkban történő folyamat során.

Egészen röviden, az emberi teljesítmény optimális önszabályozó folyamat.

IRODALOMJEGYZÉK

Aoyagi, M. W., Portenga, S. T. (2010). The Role of Positive Ethics and Virtues in the Context of Sport and Performance Psychology Service Delivery. Professional Psychology: Research and Practice, 41(3), 253–259.

Cranston-Cuebas, M. A., Barlow, D. H., Mitchell, W., & Athanasiou, R. (1993). Differential effects of a misattribution manipulation on sexually functional and dysfunctional men. Journal of Abnormal Psychology, 102(4), 525–533. https://doi.org/10.1037/0021-843X.102.4.525

Csíkszentmihalyi, M. (1975). Play and intrinsic rewards. Journal of Humanistic Psychology, 15(3), 41–63. https://doi.org/10.1177/002216787501500306

Gardner, F. L., Moore, Z. E. (2007). The psychology of enhancing human performance: The Mindfulness-Acceptance-Commitment (MAC) approach. Springer Publishing Co.

Gardner, F. L., Moore, Z. E. (2004). A Mindfulness-Acceptance-Commitment-Based Approach to Athletic Performance Enhancement: Theoretical Considerations. Behavior Therapy, 35, 707–723. https://doi.org/10.1016/S0005-7894(04)80016-9

Gould, D., Udry, E. (1994). Psychological skills for enhancing performance: Arousal regulation strategies. Medicine & Science in Sports & Exercise, 26(4), 478–485. https://doi.org/10.1249/00005768-199404000-00013

Gould, D., Tuffey, S., Hardy, L., Lochbaum, M. (1993). Multidimensional state anxiety and middle distance running performance: An exploratory examination of Hanin's (1980) zones of optimal functioning hypothesis. Journal of Applied Sport Psychology, 5, 85–94. DOI:10.1080/ 10413209308411307

Gould, D., Weiss, M., & Weinberg, R. S. (1981). Psychological characteristics of successful and nonsuccessful Big Ten Wrestlers. Journal of Sport Psychology, 3(1), 69–81.

Hámori B. (2003). Kísérletek és kilátások. Daniel Kahneman. Közgazdasági Szemle, 50(9), 779–799.

Hanin, Y. L. (2000). Individual zones of optimal functioning (IZOF) model: Emotions-Performance relationships in sport. In Y. L. Hanin (Ed.), Emotions in sport (pp. 65–89). Human Kinetics.

Hayes, S. C., Strosahl, K., & Wilson, K. G. (1999). Acceptance and Commitment Therapy: An experiential approach to behavior change. Guilford Press.

Hays, K. F. (2012). The Psychology of Performance in Sport and Other Domains. In S. M. Murphy (Ed.), The Oxford handbook of sport and performance psychology (pp. 24–45). Oxford University Press. https://doi.org/10.1093/oxfordhb/9780199731763.013.0002

Higgins, E. T. (1989). Self-Discrepancy Theory: What Patterns of Self-Beliefs Cause People to Suffer? Advances in Experimental Social Psychology. 22, 93–136. https://doi.org/10.1016/S0065-2601(08)60306-8

Jones, G. (2012). The role of superior prformance intelligence in sustained succes. In S. M. Murphy (Ed.), The Oxford handbook of sport and performance psychology (pp. 62–80). Oxford University Press.

Jones, G., Hanton, S., & Swain, A. (1994). Intensity and interpretation of anxiety symptoms in elite and non-elite sports performers. Personality and Individual Differences, 17(5), 657–663. https://doi.org/10.1016/0191-8869(94)90138-4

Neszvada G. (2017). Thaler viselkedési közgazdaságtani munkássága. Hitelintézeti Szemle, 17(1), 153–167. http://doi.org/10.25201/HSZ.17.1.153167

Nitsch, J., R., Hackfort, D. (2016). Theoretical framework of performance psychology: An action theory perspective. In Raab, M., Lobinger, B., Hoffmann, S., Pizzera, A., Laborde, S. (Eds.), Performance Psychology: Perception, Action, Cognition, and Emotion. (pp.11–29) Academic Press is an imprint of Elsevier. https://doi.org/10.1016/B978-0-12-803377-7.00002-8

Raab, M. (2016). The building blocks of performance: An overview. In Raab, M., Lobinger, B., Hoffmann, S., Pizzera, A., Laborde, S. (Eds.), Performance Psychology: Perception, Action, Cognition, and Emotion. (pp.3–10) Academic Press is an imprint of Elsevier. https://doi.org/10.1016/B978-0-12-803377-7.00001-6

Rich, A. R., & Woolever, D. K. (1988). Expectancy and self-focused attention: Experimental support for the self-regulation model of test anxiety. Journal of Social and Clinical Psychology, 7(2–3), 246–259. https://doi.org/10.1521/jscp.1988.7.2-3.246

Roemer, L., & Orsillo, S. M. (2005). An acceptance based behavior therapy for generalized anxiety disorder. In S. M. Orsillo & L. Roemer (Eds.), Acceptance and mindfulness-based approaches to anxiety: Conceptualization and treatment (pp. 213–240). Springer.

Scheier, M. F., & Carver, C. S. (1988). A model of behavioral self-regulation: Translating intention into action. In Berkowitz, L. (Ed.), Advances in experimental social psychology, Vol. 21. Social psychological studies of the self: Perspectives and programs (pp. 303–346). Academic Press.

Thomas, J. R., French, K. E., & Humphries, C. A. (1986). Knowledge development and sport skill performance: Directions for motor behaviour research. Journal of sport Psychology, 8(4), 259–272.

Wiegel, M., Scepkowski, L. A., & Barlow, D. H. (2007). Cognitive-affective processes in sexual arousal and sexual dysfunction. In Janssen, E. (Ed.), The psychophysiology of sex (pp. 143–165). Indiana University Press.

2.

TELJESÍTMÉNYPSZICHOLÓGIA

Fülöp Ákos és Sárkány Dominik

BEVEZETÉS

Az emberi teljesítmény vizsgálata mellett könyvünk másik célja a pszichológia tudományterületén belül egy eddig hazánkban kevéssé ismert diszciplína bemutatása. A teljesítménypszichológia viszonylag fiatal, innovatív és mai világunk történéseire nagyszerűen reflektáló önálló tudományterület.

Jelenkorunk társadalmi berendezkedése, a nyugati globalizált kapitalista rendszer egyik alappillére a folyamatos növekedés fenntartása mind gazdaságilag rendszer-, mind egyénileg személyes szinten. A folyamatos verseny és eredménykényszer alkalmazkodásra ösztökéli a rendszerben lévő személyeket. Az alkalmazkodás eredményességét sokban meghatározzák az egyén képességei és a rendelkezésére álló technikák, módszerek száma és minősége.

A teljesítménypszichológia alapvetően az emberi teljesítmény teljesítményterülettől függetlenül megjelenő általános pszichológiai aspektusait vizsgálja. Továbblépve a megjelenő specifikumok mentén öt nagy teljesítményterületet emelhetünk ki: ezek a sport, az előadó-művészet, az üzleti és a vezetői munkakörök, a magas kockázatú hivatások és az oktatás. Harmadik szinten vizsgálja a különböző transzferjelenségeket, tehát azon pszichológiai folyamatokat, amelyek átjárnak és áthatnak a különböző teljesítményterületek között. Érdemes megjegyezni, bár a teljesítménypszichológia fő vizsgálódási területe a fent említett öt nagy terület, hogy az élet megannyi más szeletére is érvényes az itt megszerzett tudás. Legyen szó a szabadidő, a családi élet vagy a gyermeknevelés témaköréről, a teljesítmény fogalmának specifikus és alapvető építőelemei mindenütt megtalálhatók.

A teljesítménypszichológia mint ernyőfogalom az alkalmazott sportpszichológia, a pszichoterápia és a coaching területeiről származik. A leglátványosabb a kapcsolata a sportpszichológiával. Nemzetközi kitekintésben több esetben láthatjuk, hogy a két diszciplínát együtt tárgyalják, egyetemek mester- vagy szakképzésén sport- és teljesítménypszichológia néven összetartozó és egymást kiegészítő egységként kezelik.

A teljesítménypszichológia és a sportpszichológia egymással összefüggő halmazként írható le. A sportpszichológia a teljesítménypszichológia sajátos és kitüntetett pozíciót elfoglaló részegysége. Kérdés, hogy a sportpszichológia adja-e a teljesítménypszichológia alapját, vagy inkább részhalmazként a teljesítménypszichológia kontextusába tartozik.[27]

Mindezen túl a sportban jelenik meg leglátványosabban a teljesítmény. Sőt, funkciójában az emberi teljesítmények összemérhetőségét, megismételhetőségét biztosító felület az ókori görögök olimpiái óta. A sport önmagában a hétköznapi társadalmi folyamatok, igények és kulturális jellegzetességek kinagyított és szabályok közé szorított változata, ahol ember az emberrel összemérheti magát. Napjainkban a sportolók a társadalom krémjét alkotják: idolok, példaképek, az emberi tökéletesség megtestesítői. De kapcsolódva Bill Beswick angol sportpszichológus gondolatmenetéhez, modern világunkban a sport az egyike azon utolsó teljesítményterületeknek, ahol – főleg a fiatalok – olyan képességeket sajátíthatnak el, amelyek kulcsfontosságúak az emberi társadalomban való boldoguláshoz: elkötelezettséget, bátorságot, összpontosítást, elszántságot és rugalmasságot.

Összességében a sport bölcs tanítómestere lehet a teljesítmény további területeinek, ezért fontos feladatunk a meglévő tudást összeszedni, integrálni és megteremteni a lehetőségét, hogy a különböző teljesítményterületek képviselői tanulhassanak egymástól. Mert ahogy látni fogjuk, az emberi teljesítmény fundamentális alapjai teljesítményterülettől függetlenül meghatározzák a működést, a sikerességet vagy a sikertelenséget.

A TELJESÍTMÉNYPSZICHOLÓGIA DEFINIÁLÁSA

A teljesítménypszichológia a teljesítés során fellépő gondolatokkal, érzésekkel és viselkedéssel foglalkozó tudományág. A teljesítménypszichológia a kiváló teljesítmény mentális összetevőire utal, olyan teljesítményhelyzetekben és területeken, ahol a kiválóság központi elem.[28] Fontos kiemelni, hogy a teljesítménypszichológia a hatékony lélektani képességek fejlesztésére koncentrál, nem pedig érzelmi, viselkedéses, pszichológiai zavarok kezelésére.[29] Alapvetően a bővülés, a fejlődés, a növekedés oldaláról közelíti meg a személyt.[30] Továbbá részt vesz a különböző készségek és képességek fejlesztésében és azok végrehajtásának monitorozásában. Tehát fejleszti a teljesítményben részt vevő személy gondolkodását, készségeit és képességét, illetve segít azok fenntartásában és végrehajtásában a teljesítményhelyzet során. Ezáltal mind a folyamat, mind az eredmény szempontjából vizsgálja a teljesítményt.

1.1. ábra: A teljesítménypszichológia kontinuumon történő ábrázolása

De mint minden tudományterület esetén, a jó oldal mellett vannak olyan esetek is, amelyek negatív, káros, akár klinikai oldalról közelítik meg a diszciplínát, vagy a diszciplína közelíti meg az esetet. A teljesítmény negatív oldala és annak kezelése a megfelelő kompetenciahatárok figyelembevételével éppolyan fontos feladata a teljesítménypszichológiának, mint a fejlesztésorientált nézőpont. A diszfunkcionális teljesítménytől a klinikai figyelmet igénylő jelenségek megjelenésén át a sérüléseknek és azok helyreállításának kérdései egyaránt aktuálisak a teljesítménypszichológia nézőpontjából. Utóbbi kifejezetten kritikus pont azon személyek esetében, akiknél a test a teljesítmény eszköze. A teljesítménypszichológia meghatározásában tehát kiváltképp fontos lesz az a nézőpont, amely szerint nem csupán a csúcsteljesítmény és a teljesítményjavítás éthosza vezérli a beavatkozás mikéntjét, hanem felvértezi a szakembert olyan szakképesítéssel is, amellyel képes lesz a teljesítményromlás személyes és klinikai jellegű (teljesítményzavar) kérdéseire választ találni.

E nézet alapján a teljesítménypszichológia egy olyan kontinuum mentén helyezkedik el, melynek egyik végén a csúcsteljesítmény és a teljesítményjavítás kérdései vannak, a másik végén pedig átmenetet képezve a személyes pszichológiai aspektusok mentén a klinikai kérdések.[31] Valahol a teljesítményromlás és a teljesítményzavar közötti nehezen meghatározható sávba kellene felrajzolnunk a kompetenciahatárra figyelmeztető jelzésünket. Vitán felüli, hogy a klinikai kórképek felé haladva a sport- és teljesítménypszichológusnak is klinikai kiképzésre van szüksége, vagy klinikus kolléga bevonására. De a korrektség kedvéért a klinikum irányából a teljesítmény világa felé haladva is megjegyezhetjük: a klinikai szakembernek is szüksége van teljesítménypszichológiai képzésre, ismeretszerzésre a megfelelő minőségű beavatkozás elvégzése érdekében.

A lineáris kontinuumon való ábrázolás viszont hamis képet nyújthat, és túlzottan leegyszerűsít egy bonyolult folyamatot. Mindezért kontinuum helyett talán helyesebb lehet egy, a tér minden irányába kiterjedő univerzumként elképzelni a teljesítménypszichológia hatókörét. A dimenzionális felépítés lehetőséget biztosít annak a nagyon fontos elemnek a figyelembevételére, miszerint a teljesítményben részt vevő személy nem különíthető el eltérő szerepek különálló darabjaira. Az ember az ő megannyi szerepének összegeként értelmezhető pszichológiai konstruktum.

Magyarán, egy házassági vagy kapcsolati probléma egészen biztosan hatással lesz a teljesítményre. De mindez fordítva is igaz. Ha egy olimpiai sportolónak vagy egy társulat színművészének munkateljesítménye csökken, akkor az egészen biztosan hatással lesz a társas kapcsolataira, a pszichológiai jóllétére vagy a mentális egészségére.[32] Mindezért lehetetlen sport- és teljesítménypszichológusként kizárólag a teljesítmény oldaláról vizsgálni az egyént. Holisztikus, az élet minden pszichológiai aspektusára kiterjedő munka szükségeltetik.

A teljesítménypszichológia vizsgálódásának középpontjában áll (1) minden olyan mentális komponens, amely szükséges a helyes és sikeres végrehajtáshoz. Mindemellett (2) az időbeliség dimenziója kritikus fontosságú, mivel a teljesítő személy tehetségének, készségeinek és képességeinek egy specifikus időpontban egyszerre kell megjelenniük.[33] A teljesítmény harmadik központi eleme (3.) a kompetencia megszerzésének képessége, még a mások előtt történő megmérettetés előtt.[34] Önmagában a teljesítmény a végkimenetel és az eredmény által definiált és értelmezett tevékenység, bár a sport- és teljesítménypszichológusokat a folyamat érdekli, melynek végeredménye a látható teljesítmény. A látható eredmény mögött megbúvó folyamat határozza meg a legmarkánsabban a végkimenetelt. Tehát a teljesítménypszichológia értelmezési keretében az út, az eredményhez vezető folyamat lesz a vizsgálódás középpontjában a kiváló eredményesség érdekében. Továbbá meghatározható az ismeretek, a készségek és képességek fejlesztésének és megvalósításának eszközeként.[35] Összefoglalva, az önszabályozás képessége alapvetése lesz a teljesítménypszichológia aspektusainak.

Az önszabályozáson túl a teljesítményhelyzetben részt vevő személyeknek meg kell felelniük bizonyos teljesítménystandardoknak. Az elvárások mentén értékeli a környezet a teljesítményt, miközben a rossz teljesítménynek következményei, a jó teljesítménynek pedig jutalmai lehetnek. Mindezért a jó és adaptív megküzdési képességeknek fontos szerepük lesz a kiváló teljesítményben.[36]

Kétségkívül bármilyen komplex teljesítményhelyzetet le lehet írni, meg lehet magyarázni, és változást lehet eszközölni számos más lélektani diszciplína használatával. Például az általános pszichológia leírja az egyéni érzelmek, a motiváció, az észlelés, a kogníció összetevőit. A gondolkodáson belül olyan aspektusokat vehet figyelembe, mint a memória, a problémamegoldás, a nyelvi feldolgozás vagy a figyelem, a koncentráció. A klinikai pszichológia is érdeklődhet ezek iránt a tényezők iránt, ha túlmutatnak az egészéges működés keretein. Továbbá a szociálpszichológia is bekapcsolódhat a munkába a társas dimenzió értelmezése mentén. Ahogy láthatjuk, a teljesítmény oldaláról mindez szétdaraboltnak tűnhet, ezért a teljesítménypszichológia célja a teljesítmény szempontjából releváns pontokat összekapcsolva összefüggő értelmezési tartománnyal szolgálni.

A TELJESÍTMÉNYPSZICHOLÓGUS:
ETIKAI MEGFONTOLÁSOK ÉS KOMPETENCIAHATÁROK

Az etikai megfontolások és kompetenciahatárok talán még sosem voltak olyan fontosak, mint manapság. Lehet, hogy sokat tárgyalt témát érintünk, de feladatunk a keretek tisztázásával segíteni a különböző tudományterületek körül mozgó személyeket az eligazodásban.

Sok esetben az etikai megfontolások tárgya az etikai dilemmák feloldásának kísérlete, illetve egyszerűen annak meghatározása, mit nem szabad.[37] De az etikai kérdésekre tekinthetünk abból a szempontból is, hogy nem csupán a szakma minimális normáinak fenntartására hivatottak, hanem hogy segítsük a gyakorló szakembert teljes potenciáljának a kiaknázásában. Ebben az esetben az etikai normák és kompetenciahatárok a szakmai teljesítmény eszközei.

A kompetenciahatár kifejezést is célszerű meghatározni. A kompetencia szónak kettős jelentése van: 1.) illetékesség, hatáskör, jogosultság; 2.) szakértelem, hozzáértés, alkalmasság. A „kompetenciahatár” a szakmai képesítés, képesség vagy jogosultság egy adott területén való határozott pontjára utalva használatos. A kompetencia határának ismerete segít egy személynek vagy szervezetnek megértenie, hol vannak azok a pontok, ahol már nem rendelkezik a szükséges ismeretekkel, készségekkel vagy jogosultságokkal egy adott feladat vagy tevékenység elvégzéséhez, és további képzésre, tanulásra vagy egyéb erőforrások bevonására van szükség.[38]

A pszichológiában és az egészségügyben a kompetenciahatár arra is utalhat, hogy egy szakembernek tudnia kell, mikor van szükség további konzultációra, továbbképzésre vagy egy másik szakember bevonására, mivel a felmerülő kérdések vagy problémák meghaladják aktuális tudását.

A kompetenciahatár fenti meghatározása evidenciának tűnhet, ám alkalmazása annál nehezebb a gyakorlatban. Láthatjuk, hogy mit nem szabad, de arra nem ad választ, hogy mit igen. A kompetenciahatár ilyen típusú értelmezésekor azt az elegáns definíciót érdemes használni, amelyet egy edző kollégától hallottam: a kompetenciahatár nem más, „mint amiért még teljes körű felelősséget tud vállalni a szakember”.

A klinikai és tanácsadó szakpszichológusok által kifejlesztett etikai elvek hasznosak, de nem felelnek meg tökéletesen a sport- és a teljesítménypszichológia gyakorlati alkalmazásához.[39] A teljesítményterületek zöme ugyanis alapjában különbözik a hétköznapi élet működésétől. A pszichológia tudományterülete által felállított keretrendszerek az átlagos társadalom működésének megértésére és alkalmazására adaptálva jöttek létre.

A teljesítménypszichológia újszerűsége miatt nem tudunk elvonatkoztatni a sportpszichológia hagyományaitól és tudásanyagától, ezért e téma taglalásánál is sok segítséget kölcsönzünk tőle. A nemzetközi irodalom is sok esetben sport- és teljesítménypszichológia néven összevonva kezeli az etikai és szakmai kérdéseket megvitató fejezeteket.

Részletesebben vizsgálva a sport mint teljesítményterület vizsgálatakor láthatjuk, hogy a specifikusan sportpszichológiai tételek nem illeszkednek rendszerszerűen az alap pszichológiai tudáshoz. Az eltérő normarendszer és kultúra sajátosságai specifikus megközelítést igényelnek a szakembertől. Ezenfelül a sportpszichológusnak egyszerre több szereplővel kell együtt dolgoznia. Hazánkban mindezt úgy, hogy a sportszektorban jelenleg nincs olyan egységes intézményi és szabályozó rendszer, amely utat mutatna a feladatvégzésben. Tehát hiányoznak a sportéletben előforduló speciális helyzetekre adaptált etikai előírások. Mindeközben áthatja a mindennapokat az eredményelvárás.

Nemzetközi kitekintésben a pozitív és erényetika (positive and virtue ethics) a személy teljes potenciáljának elérésére összpontosít, szemben a hagyományos erkölcsi megközelítésekkel, amelyek a kockázatok elkerülését veszik alapvetésnek.[40] Ez természetesen nem azt jelenti, hogy az elvi etikának és a gyógyító etikának nincs helye a sport- és teljesítménypszichológiában, csak épp nem adnak teljes képet az etikai felelősség kiterjedéséről. Valószerűtlen és kontraproduktív lenne egy mindenre kiterjedő etikai kódexet írni, ezért célunk inkább a rendelkezésre álló erkölcsi erőforrások kibővítése.

A sport- és teljesítménypszichológia működésének meghatározása önmagában olyan probléma, amely hozzájárul a hatáskörrel kapcsolatos félreértésekhez. Sok esetben minden olyan pszichológiai munkát sportpszichológiának tekint a nyilvánosság és a szakma, amely sportolókkal történik. Tehát demográfiai alapon határozzák meg a munkát. Ez problémás megközelítés, mert a különböző területek kliensek alapján való meghatározása félrevezető: figyelmen kívül hagyja a területre jellemző egyedi intervenciók, technikák és a szakirodalom specifikus tudásanyagából fakadó képességeket.[41] Érdemesebb tehát a különböző területeket úgy meghatározni, hogy mit csinálunk, nem pedig arra alapozni, hogy kivel csináljuk.

Egyes vélemények szerint sokféleképpen dolgozhat egy pszichológus vagy tanácsadó egy sportolóval, de a legtöbb esetben az nem sportpszichológia lesz. Pszichoterápiát végezni egy olyan személlyel, aki véletlenül sportoló, szintén nem sportpszichológia. A szerzők szerint azért nem, mivel „nem javítja közvetlenül az emberek képességét a kívánt teljesítmény elérésére”.[42] Ennél a pontnál szeretnénk megjegyezni, hogy a terápia fontos eszköze lehet a sportolókkal való munkának, főleg olyan esetben, mikor a gyógyító munka kiemelten lényeges. A kérdés megválaszolásánál fontosabb tehát, hogy a sport- és teljesítménypszichológusnak kontextuális intelligenciára lesz szüksége a hatékony munkavégzéshez.

A sport- és a teljesítménypszichológia a szükséges idő- és térhatárok, a munkavégzés helyszíne tekintetében is eltér a hagyományos pszichológiai terápia szabályaitól. A klinikai és tanácsadó pszichológia általában 50 perces foglalkozásokat bonyolít rendelői környezetben, a könyv által taglalt diszciplína viszont a terepen kénytelen alkalmazkodni a lehetőségekhez.[43] Ezenfelül a sport- és teljesítménypszichológusok csoportosan is találkoznak a csapattal és a szakmai stábbal. Részt vesznek az edzéseken, versenyeken, a közösséggel utaznak hosszabb-rövidebb ideig. Mindez szükséges a teljesítményhelyzet megfigyeléséhez, a teljesítményigények jobb megértéséhez, tehát a szakmai kelléktár részét képzi a szoros együttműködés. A klinikai szakpszichológia fogalmával élve a kettős kapcsolat ebben a munkakörnyezetben elkerülhetetlen, egyben hasznos eszköz is.

Fontos kiemelni, hogy a sportpszichológia nem csupán a mentális teljesítményfokozás eszköze. Annál szélesebb perspektívában kell foglalkoznia a sportolókkal. Alapvetően minden magas szintű teljesítmény alapja a jóllét: a mentális egészség, a mentálhigiénés jóllét tudja megteremteni azt az alapot, amire fel lehet építeni a teljesítmény különböző stációit. Tehát a teljesítménypszichológia alapjainak meghatározásánál is óvakodni kell attól, hogy csupán a teljesítményfokozás eszközeként tekintsünk rá.

Ha a sport- és a teljesítménypszichológia módszertani sajátosságait vizsgáljuk, láthatunk eltéréseket a klinikai lélektan vagy a tanácsadás területeitől. Ilyen például a diszciplínában megjelenő oktatói tevékenység. Az alkalmazott sportpszichológia történelmileg a tanítás filozófiájára épül,[44] azon túl, hogy fejlődéstörténetileg közelebb áll a sporttudományokhoz, mint a pszichológia terápiás alapjaihoz. A teljesítménnyel kapcsolatos oktatás célja olyan technikák, mentális készségek, szemléleti megközelítések tanítása, amelyekkel a sportoló jobban teljesíthet. Ahogy pedig fent láthattuk, a jobb működés az eredményben fog realizálódni. Az oktatás kulcseleme a proaktivitás, a megelőzés, a gyakorlás, a tesztelés és az újratesztelés, valamint a tudás- és készségfejlesztés motivációja.

Sport- és teljesítménypszichológusként egyéni vagy csoportos foglalkozások során egyaránt rendszerszintű beavatkozásról beszélhetünk. Mindez komoly etikai kihívás és szakmai felelősség a szakember számára. Fontos megérteni, hogy nem vákuumban dolgozunk, és a beavatkozás a teljes rendszerre hatással lesz.[45]

Sport- és teljesítménypszichológusként az egyéni foglalkozások rendszerszintű változásokat indukálhatnak, ezért szakmai felelősség úgy tekinteni a munkára, mint ami nagyobb perspektívában is kifejti a hatását. Még magánrendelésen is, ahol a szakember csak a hozzá forduló egyénhez fér hozzá, azzal a körültekintéssel kell tanácsot, szuggesztiót adnia, hogy értse: a kliens működésének megváltozása a rendszerben elfoglalt helyét és a környezet működését is befolyásolni fogja.

Teljesítménypszichológusként egy rendszerben vagy szervezetben dolgozva a beavatkozás során közvetlenül férnek hozzá több személyhez, csoporthoz. A többszörös kapcsolat és azok kombinációja körültekintő, diszkrét hozzáállást igényel, s hogy a szakember nagy látószögben értelmezze a kis beavatkozások rendszerszintű hatásait is. Etikai nézőpontból a tanácsadóknak erkölcsi felelősségük van az egész rendszerre gyakorolt befolyásukért.[46]

A magánrendeléssel ellentétben egy szervezet alkalmazásában tevékenykedve a szakember többszörösen terhelt etikai és működésbeli kérdésekkel találkozhat. Egy rendszeren belül az alá-fölé rendeltség által támasztott jogok és kötelezettségek különböző szerepekbe helyezik a szakembert. Minden egyes szerephez más-más elvárások fűződnek arra vonatkozóan, hogyan kell etikusan dolgozni. Ezt még tovább bonyolíthatja az a helyzet, mikor a szakember konkrétan a munkáltatójával, azaz a vezetőséggel dolgozik együtt. A szerepek, a határok, a felelősségi körök és önmagában a sport- és teljesítménypszichológus tevékenységének pontos definíciója nélkül csak idő kérdése, hogy a szakember felesleges félreértésekkel, konfliktusokkal, etikai kihívásokkal találkozzon, a végén potenciális elbocsátással. Ez okból egy rendszeren belül dolgozva az egyik elsődleges kérdés, amelyet meg kell határozni, „hogy ki a kliens”.[47]

A pszichológia etikai normáinak legnagyobb ellentmondása a sport- és teljesítménypszichológusok munkájában a közösség iránti elköteleződés. Sok sportcsapat, magas kockázatú hivatásban dolgozó csoport, bajtársi közösség stb. helyettesítő családként működik: együtt piknikeznek, buliznak. Hasonlóan más kis közösségekhez, a bizalom elnyerése és a hitelesség fenntartása érdekében a szubkultúra normáit kötelező ismerni és betartani. Sport- és teljesítménypszichológusként egy szervezetben dolgozva annak alapvető normáit és a közösséget elkerülni nem csupán természetellenes, hanem udvariatlan, távolságtartó és kontraproduktív is a munkakapcsolat szempontjából.

Talán a fent taglalt közösségekhez tartozás finom szabályozása a fő etikai aggályuk a sport- és teljesítménypszichológusoknak. A szubkultúrákban való eligazodás, azok megértése, a specifikumokhoz való alkalmazkodás és több ilyen közösségben történő párhuzamos munka esetén a helyszínek közötti váltás az egyik legnagyobb kihívása a gyakorlati munkának.

Egy mindent leíró képlet meghatározása lehetetlen feladat lenne. A rugalmas alkalmazkodás és mélyreható szakmai önismeret segítheti az eligazodást. Illetve egy rendszeren belül dolgozva a sport- és teljesítménypszichológus kollégáknak tudatában kell lenniük annak, hogy minden, amit tesznek, példaszerű beavatkozás.[48]

A teljesítménypszichológia gyakorlati kontextusa dinamikus, sokoldalú, számos etikai kihívást rejtő rendszerként jelenik meg. A terület összetettsége miatt az elvi etika, amely racionális és univerzális elvek alkalmazására törekszik, nehezen alkalmazható. Ennek oka, hogy a változó környezetben ezek az elvek néha hasznosak, máskor kontraproduktívak. Bár nem hagyhatjuk figyelmen kívül az elvi etika hasznosságát, specifikus elvekkel is ki kell egészítenünk etikai erőforrásainkat. A kiegészítés során a sport- és teljesítménypszichológiában leggyakoribb etikai kérdéseket vesszük górcső alá: ezek a többszörös kapcsolat, a titoktartás, a visszajelzés és az önszabályozás.

Ahogy azt fent láthattuk, a sport- és teljesítménypszichológusok és a résztvevők közötti interakciók többszörös kapcsolatokhoz vezetnek.[49] A szakembereknek megfelelő határok felépítésével kell alkalmazkodniuk a helyzet specialitásaihoz, nem pedig a többszörös kapcsolatok elkerülésére összpontosítaniuk energiáikat.[50] A felállított határokat viszont rugalmasan kell megalkotni. A szakirodalom különbséget tesz e határok adaptív és maladaptív megsértése között. Gutheil és Gabbard munkájukban megkülönböztetik a határátlépés és a határsértés fogalmát. A határátlépés eltérést jelent a tipikus terapeuta–kliens-interakciótól, de nem okoz kárt, illetve segítő és konstruktív lehet. Ezzel ellentétben a határsértés a szakmai kapcsolat olyan torzulása, amelynek káros és negatív következményei lesznek, mivel többek közt a kliens kihasználására épül.[51] A határok felállításánál fontos lesz a kontextus figyelembevétele, illetve a szerzők óva intenek a tiltott viselkedések listáitól, amelyek alapjaiban gátolnák meg az adaptív alkalmazkodás lehetőségét. A sport- és teljesítménypszichológia jellegzetes felépítése miatt többszörös kapcsolatokra van szükség a munkavégzéshez, így valószínűsíthető, hogy határátlépések fognak bekövetkezni.