STEVE JONES

LONELY BOY

A fordítás az alábbi kötet alapján készült:

Steve Jones: Lonely Boy – Tales from a Sex Pistol. Da Capo Press, Hachette Book Group, 2017, New York, USA

Copyright © 2017 by Steve Jones

Copyright © 2017 by Chrissie Hynde

A „Lonely Boy” c. szám zenéjét és szövegét szerezte Paul Thomas Cook és Stephen Philip Jones

© 1979 BMG Ruby Songs (ASCAP) / Three Shadows Music (ASCAP) --
100.00% administered by BMG Rights Management (US) LLC.

Hungarian translation © Rézműves László, 2021

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2021

Borítófotó © Dennis Morris, Camera Press London

Fordította Rézműves László

Borítóterv Hegyi Péter

Szerkesztette Csengery Kristóf

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Jaffa Kiadó

ISBN 978-963-475-706-1

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

I am all alone

I ain’t got no home

„Lonely Boy” (Sex Pistols)

TARTALOM

Előszó

I. RÉSZ: ELŐTTE

1. Az agyafúrt vagány

2. A nikotinos rongy

ELŐSZÓ

Tini volt, amikor megismertem. Nem vettem észre, hogy egy zsákot cipel tele álmokkal, pedig így volt. Mint mindannyian, ő is gitározni akart egy rock’n’roll bandában. De egyik zenekar sem illett hozzá.

Malcolmmal és Vivvel lógtunk, és mellettük a prog rock és a Top of the Pops cukormázas slágerei jelentéktelennek tűntek. Amikor Jonesy egy este megjelent a színpadon egy nihilista kis banda, a Sex Pistols tagjaként, csak a Les Paulján lévő lányos matricák árulkodtak a pózról.

Valójában Elvis-rajongó volt. Egy piperkőc.

A lányok imádták ezt a szégyenlős, nyugat-londoni gengsztert, amit ő teljes mértékben ki is használt. (Hajnalban nem volt biztonságos a közelében lenni.) Amikor a banda széthullott, húzott egy Lemmyt, és lelécelt Los Angelesbe. Szerzett egy teherautót és egy kutyát.

Senki sem látta előre, hogy egyszer az állam legjobb rádióműsorának házigazdája lesz. De hát magát Jonesyt sem látta senki sem előre.

Chrissie Hynde, 2016. július

I. RÉSZ: ELŐTTE

1. AZ AGYAFÚRT VAGÁNY

Az 1960-as évek Nyugat-Londonjából, ahol felnőttem, leginkább a hullámlemez meg a Ford Angliák látványa maradt meg az emlékeimben. Az építkezések és a mindent elborító sitt miatt az egész hely úgy nézett ki, mintha lebombázták volna. A hullámlemez kerítésen pedig igazi hányinger volt átmászni: két és fél méter magas, és elég éles ahhoz, hogy belevágjon a kezedbe, amikor felhúzod magad a tetejére. Mintha az építtetők nem akarták volna, hogy bejussak, és ledózeroljam a bódéikat egy elkötött buldózerrel, miközben az autóvezetési készségeimet fejlesztem. Modortalan tuskók.

Akkoriban nem sok filmsztárt láttál Shepherd’s Bush utcáin, pedig a BBC stúdiója ott állt egy köpésre. Így aztán óriási szám volt, amikor Jack Wild – a srác, aki Jack Dawkinst, az „agyafúrt vagányt” játszotta az Oliver! című filmben – egy nap feltűnt az utcánkban a hatvanas évek végén. Akkoriban már magam is egy kicsit agyafúrt vagány voltam – a „zsebmetsző” talán túlzás, de az biztos, hogy a Hamleys raktárából frissen lopott biciklik és vadiúj vasútmodellek jó otthonra leltek nálam. De Jack nem mint bűnözői példakép izgatott, hanem mint híresség. Ha a Coronation Street Elsie Tannerje tűnt volna fel az utcámban, ugyanúgy izgalomba jöttem volna.

Nekem meg pár másik kölyöknek leesett, ki ez a srác, és elkezdtük követni. Gondolom, ez önmagában még nem volt túl furcsa, csak a tizenhárom évesek szokásos reakciója, amikor felismernek valakit egy filmből vagy a tévéből: a lehető legközelebb akarnak kerülni hozzá, abban a reményben, hogy a varázslat egy része talán rájuk is átragad. Nekem viszont ennyi sosem volt elég. A társaim idővel egyenként lekoptak, én viszont továbbra is követtem Jacket, mint valami Pán Pétert. Ma már nem tudnám megmondani, miért. Azt hiszem, engem egyszerűen csak jobban vonzott az a különleges kisugárzás, amit a sztárság kölcsönzött neki.

Jack Wild néhány évvel idősebb volt nálam, de termetre nem volt sokkal magasabb. Teljesen hétköznapian festett – nem volt rajta cilinder vagy ilyesmi. De egy szabadság után sóvárgó és talán kicsit magányos gyerek könnyen elhiszi, hogy ha közelebb tud kerülni egy sikeresnek látszó emberhez, akkor minden rendben lesz, és varázsütésre elmúlik minden fájdalma.

Nem tudom, mire gondolt, amikor kiszúrta, hogy követem. Nyilván betojt egy kicsit, hiszen ő aligha tudott volna átmászni az utat szegélyező hullámlemezeken, ha menekülni akar. Mi és a haverjaim a szkinhedek első hullámához tartoztunk: Motownt, skát és Blue Beatet hallgattunk. Az olyanok zenéjét csíptük, mint Prince Buster, akit a környéken élő karibi kölykök ismertettek meg velünk. Ha Jack megfordult volna, hogy egy pillantást vessen rám – persze úgy, hogy lazának tűnjön –, egy pár barnásvörös Martens bakancsot látott volna ügetni utána, amelynek űrkorszaki talpán át lehetett látni. A szart is kisuvickoltam az első Martensemből. Mellé valószínűleg valamilyen szép, gyűrődésmentes Sta-Prest vagy Esterházy-kockás nadrágot viseltem, és egy ropogós Ben Sherman inget, amiért egészen Richmondig mentem, hogy elcsórjam az Ivy League nevű boltból.

Jack valószínűleg megkönnyebbült, amikor úgy másfél kilométer után feladtam az üldözést. A későbbi években sok határt átléptem, hogy olyan emberek közelébe kerüljek, akikről azt hittem, javítani tudnak rajtam, de akkor még nem kezdtem el piálni, úgyhogy voltak gátlásaim. Jack Wild nem sokkal később Hollywoodba költözött, de nem hiszem, hogy a története túl boldogan végződött. A jelek szerint elég sok gyereksztár élete siklik ki végzetesen, nem igaz? A hírnév már fiatalon kicsinálja őket, de amíg buzgón irigykedsz rájuk, eszedbe sem jut, hogy nekik is lehetnek problémáik.

Gyerekkoromban gyakran fantáziáltam arról, hogy mások a szüleim. A filmek és tévésorozatok hőseit bámulva arra gondoltam: „Miért nem inkább ők a családom?” Diana Dors, az „angol Marilyn Monroe” volt az egyik. Sokat álmodoztam arról, mennyivel jobb lenne, ha az ő gyereke lennék: „Hadd legyek Dianával a szüleim helyett!” A vicces az, hogy ebben a vágyakozásban valószínűleg nem volt semmi szexuális. Egyszerűen csak nem tetszett a szar életem, és bármibe hajlandó voltam belekapaszkodni, ami kiemel a sivárságból.

Nem mintha olyan vészes gyerekkorom lett volna. Hallani szörnyű történeteket gyerekekről, akik sokkal durvább bántalmazást éltek át, mint én, és nem szeretném, ha úgy tűnne, hogy megpróbálom magamat is erre a szintre helyezni. Azt viszont tudom, hogy a máig tartó elcseszettségem nem kis mértékben a gyerekkoromban történt dolgoknak köszönhető. Persze mindenkinek másképp működik az agya. Van, aki sokkal rosszabb dolgokkal is megbirkózik, míg másoknak piszok jó dolguk van, mégis nyomorultnak érzik magukat. Én csak a saját tapasztalataimról tudok beszámolni – és tekintve, hogy milyen hézagosak az emlékeim, még azokban sem lehetek mindig biztos.

Fogalmam sincs, hogyan fog kinézni a történetem, ha egyszer az egészet papírra vetem. Amikor nekifogtam, nem volt semmiféle tervem azon túl, hogy néhány dolgot szeretnék tisztázni, és egy kicsit jobban feltárni az összefüggéseket az életem különböző szakaszai között. Egy dologban viszont biztos vagyok: nem fogok rózsaillatúan kijönni ebből az egészből.

Ismered azt a részt a Mechanikus narancsból, amikor a főhősnek kipeckelik a szemét, hogy szarul érezze magát, valahányszor végignézetik vele, micsoda rohadék volt? Nagyjából ilyen érzés lesz nekem ezt a könyvet megírni. Persze engem senki sem kényszerít, és azért vannak szép emlékeim is, de most, hogy nem folytathatom a régi csínytevéseket, néha már-már fizikailag rosszul vagyok, ha arra gondolok, milyen szörnyűségeket műveltem.

Bár a fél életem lepergett azóta, hogy abbahagytam az ivást és a drogozást, néha még mindig hideg verítékben fürödve ébredek, amikor eszembe jut, mennyi mindent tettem, amire nem vagyok büszke. De ha hosszasan mentegetném magam minden egyes emberiség elleni bűntettért, amelyet elkövettem, akkor ez a könyv nagyon gyorsan halál unalmassá válna. Úgyhogy arra kérem az Olvasót, higgye el nekem már az elején becsszóra, hogy mostanában igyekszem kevésbé aljas ember lenni. Aki mégis ítélkezni akar felettem, megteheti, de csak a meccs végét jelző sípszó után.

Egy dolgot megígérhetek: nem fogok arról papolni, hogy mindenkinek ki kéne józanodnia. Leszarom, hogy mások be akarnak-e szívni. Én már kipróbáltam, most rajtatok a sor – üssétek ki magatokat, ha ezt akarjátok. Persze ha valaki megérti, min mentem keresztül, és valamilyen csoda folytán ez segít neki abban, hogy ne legyen akkora baromarc, mint én voltam, az szuper. De nem akarok olyan seggfej lenni, akiről azt mondják: „valaha rocker volt, most meg osztja az észt, hogyan kéne másoknak élni”. Pokolba a prédikálással! Ez a legutolsó, amit szeretnék. Attól még, hogy végül Hollywoodig követtem Jack Wildot, még nem ragadtam örökre egy álomvilágban.

Az agyafúrt vagánnyal való találkozásom után még eltelt pár év, mire találkoztam a saját Faginommal, Malcolm McLarennel (aki egyébként imádta ezt az egész dickensi szart). De onnan már nem kellett sok idő, és mintha csak az öreg Jack továbbadta volna a stafétabotot, a mi kis törvényen kívüli bandánk úgy fosztogatta a lemezkiadók zsebét, mintha nem lenne holnap. Aztán enyveskezű Svengalink az egész összeharácsolt zsákmányt elköltötte A nagy rock’n’roll svindlire – egy filmre, amely az egész punk dolgot Malcolm ötletének állította be, minket pedig egy rakás zenélni sem tudó baleknek –, és kiderült, hogy igazából minket tréfáltak meg.

Ami pedig azt a nagyszerű csontozatú, mindig többre vágyó, bosszantó kis gazfickót illeti… nos, egyelőre hagyjuk ki ebből Johnny Rottent, rendben? Ő már sokszor kifejtette a véleményét. Talán túl sokszor is. Most én jövök. Mert bár a Sex Pistols nem születhetett volna meg John – sem Malcolm, Cookie, Glen vagy akár Sid – nélkül, az én szar neveltetésem volt az, ami elindította a láncreakciót. Ez nem dicsekvés, hanem egyszerű tény.

2. A NIKOTINOS RONGY

1955-ben születtem, nagyjából egy időben a rock’n’rollal. A ritmusérzékemet anyámtól, Mary Jonestól örököltem, aki még akkor is a többi jampeccel – például apámmal – együtt ropta a Hammersmith Palais-ben, amikor a szíve alatt hordott.

A jampiké volt az első a háború utáni évekbe némi fényt csempésző brit ifjúsági szubkultúrák közül. Angol nevüket – teddy boy és teddy girl – az általuk kedvelt Eduárd korabeli ruhák (csőnadrág, hosszú zakó stb.) után kapták (a Teddy az Edward név becézett alakja), és ők voltak azok, akik a moziban balhéba torkolló táncba kezdtek a „Rock Around the Clock”-ra, amikor bemutatták a Tábladzsungelt. Nem csoda, hogy olyan erősen kötődöm az összes régi rockerhez – Eddie Cochranhez biztosan, de nem csak hozzá.

Körülbelül hatéves koromig elég eseménytelen gyerekkorom volt. Oké, apám elhúzott a picsába. Addig sem maradt, hogy köszönjön nekem, és abban az időben nem igazán volt elfogadott dolog „fattyúnak” lenni (akkor még így hívták). De nem hibáztatom. Nem hiszem, hogy anyámmal túl régóta lettek volna együtt, amikor anyám teherbe esett. És a háztartás, amelyben éltem, egészen normális – sőt szerető – otthonnak tűnt. Persze felmerül a kérdés: „Honnan tudhatná egy gyerek, mi a normális, ha nincs, amihez hasonlíthatná?” De szerintem a gyerekek ösztönösen tudják. Én biztosan tudtam.

Anyám és én Edith nagymamával és Fred nagypapával laktunk közösen egy harmadik emeleti lakásban a hammersmithi Riverside Gardensben. Ez az a nagy, téglából épült Peabody-lakótömb a híd mellett. Ha az ember Londonból a Heathrow repülőtérre tartott, a felüljárón nyugat felé haladva bal kézről látszott a Hammersmith Odeon – vagy ahogy most hívják, az Apollo –, a mi tömbünk meg a lehajtó után jobbra. Ezt úgy mondom, mintha azóta bármi is változott volna, pedig az épület ugyanúgy állt, amikor utoljára arra jártam (igaz, az még 2008-ban volt).

A lakásban nem csak négyen voltunk. A nagyiék három másik gyereke is ott lakott. Én egy kiságyban aludtam, annak az ágynak a lábánál, amelyen anyám a nővérével, Franceszel osztozott. A nagyiéknak saját szobájuk volt, nagybátyáim, Barry és Martin pedig az utolsó hálószobán osztoztak. Saroklakás lévén, az egyik fő ablak a felüljáróra nézett, az Odeon felé (ahol később jó néhány emlékezetes kalandot éltem át), a másik pedig az ellenkező irányba. Lift híján lépcsőzni kellett, de maga a ház rendes, viktoriánus épület volt, nem lepratelep – tisztességes lakások, tisztességes munkásosztálybeli embereknek, akik szerényen éltek, de nem nyomorogtak.

Azt persze nem tudom, hogy mi, Jonesék, mennyire álltuk a versenyt másokkal, mert a nagyapám lusta pöcs volt. A történet szerint úgy kerülte el, hogy behívják katonának a második világháborúba, hogy szándékosan hagyta, hogy egy villamos áthajtson a lábán, és megnyomorítsa. Nem tudom, mi igaz ebből, de tény, hogy amíg én velük laktam, egy percet sem dolgozott. Lehet, hogy a sérülés miatt, ami alkalmatlanná tette arra, hogy a seregben szolgáljon.

Egész nap csak ült a székében, és cigarettázott, míg a nagymamám mások házát takarította. Mégis sikerült vennie magának egy négykerekűt – egy Austin A40-est, ami kurblival indult. Az, hogy a ház előtti téren parkolt, akkoriban komoly státuszszimbólumnak számított, még akkor is, ha a tragacs mindig lerobbant, amikor megpróbált minket Brightonba vinni vele. Ha jobban belegondolok, a lába nem is lehetett olyan tropa, ha még mindig tudott vezetni. Emlékszem, néha az ölébe ültetett, és hagyta, hogy én fogjam a kormányt, amikor megjáratta a verdát a tömb körül – ez volt az első kiskorú vezetési élményem; talán ekkor ragadt rám a szenvedély.

Többnyire boldog emlékeim vannak abból az időből. Például, hogy a nagymamám megfürdet a mosdókagylóban, vagy csodálatos, régimódi gőzölt faggyúpudingot készít, ronggyal letakarja a tálat, kifeszíti, és zsinórral átköti. Aztán a tálat megtölti mazsolával, és az egészet befedi melasszal egy zöld-arany színű Tate & Lyle konzervdobozból. Van, hogy arra sem emlékszem, mi történt a múlt héten, de annak a csodás pudingnak az ízét most, ötvenöt év elteltével is ott érzem a nyelvemen.

A nagyi nem kényeztetett el, csak azt tette, amit minden normális nagyszülő (vagy szülő, ha már itt tartunk) tett volna: gondoskodott rólam. Anyámról nem sok emléket őrzök abból az időből, pedig ő is ott volt. A zsúfolt lakásban könnyű volt valakit szem elől téveszteni, a nagyira mégis emlékszem, mert ő volt az, aki főzött, takarított, és odafigyelt, hogy mindenki jól van-e. Nagyszerű asszony volt.

Volt egy olyan érzésem, hogy a nagyi mindig is jobban szerette a fiúkat, mint a lányokat, és ezért valószínűleg a fiai kapták a figyelme oroszlánrészét. Kicsi koromban talán részben ezért nem tetszett anyámnak, hogy a nagyi olyan melegszívű és szeretetteljes velem. Ez eléggé rideggé tette őt velem szemben, amikor nagyobb lettem.

Apámról csak annyit tudtam (azonkívül, hogy teddy boy volt, és így ismerkedtek meg anyámmal), hogy Don Jarvisnak hívják, és amatőr bokszoló Fulhamből. Ez volt az egyetlen információ, amelyet anyám akkor megosztott velem. Éreztem, hogy erről a témáról nem szívesen beszél, bár arra is emlékszem, hogy egészen kis koromban elkísértem valamilyen bírósági tárgyalásra, ahol anyám azt remélte, ki tud sajtolni némi pénzt apámból. Nem hiszem, hogy összejött a dolog, mivel hivatalosan soha nem házasodtak össze, és a tárgyalás után anyám hosszasan méltatlankodott.

A családom szeretett panaszkodni, de azért akadtak vidám perceink is bőven. A nagyfater mogorva vén szivar volt, de pont ettől lett vicces. Az volt az egyik szokása, hogy az ölébe ültetett – nem volt benne semmi perverz, semmi pedó –, és volt egy rongya, amibe cigarettafüstöt fújt, majd az arcom elé tartotta. Kurvára imádtam a cigi szagát. Belélegezni a rongy füstjét az egyik legnagyszerűbb, legmegnyugtatóbb érzés volt, amit valaha ismertem. Amikor visszatették a fiókba, rémülten kérdezgettem: „Hol a rongyom? Hol a rongyom?” Nemcsak néha-néha, hanem minden egyes alkalommal.

Ma már látom, hogy valószínűleg ott kezdődött az első függőségem. Azt hiszem, nemcsak a nikotint imádtam, hanem magát a tényt is, hogy nagyapám törődik velem annyira, hogy a rongyba fújja a füstöt, csak azért, mert tudja, hogy ezt szeretném. Akárhogy is, vágytam arra a rongyra, és nem nagyon bírtam ki nélküle, így aztán, amint elég idős lettem ahhoz, hogy cigit vegyek magamnak, nyomban ráálltam a napi doboz Player’s No. 6-re. (Bár egyszer tíz percre Gauloise-ra váltottam, mert úgy hallottam, Ronnie Wood azt szívja. Jó erős cigi.) Néhány évvel később, heroinistaként, napi öt csomaggal szívtam. Amikor drogozol, sokkal többet szívsz. Mintha nem lenne anélkül is kurvára egészségtelen.

Ma már nyilvánvalóan nem sok szülői kézikönyv ajánlja a nikotinos cumit, de nekem ez is szervesen hozzátartozott ahhoz, amire úgy tekintek vissza, mint igazán szép időkre. Anyámmal, még ha nem is volt kimondottan mintaanya, azt hiszem, jól kijöttünk akkoriban. Egyszer vett nekem egy vadiúj – természetesen béna – tescós farmert és egy Converse-re hajazó olcsó tornacsukát. Imádtam új ruhát kapni. Abban a pillanatban, amikor felvettem, a világ királyának éreztem magam, aki büszkén sétálhat végig a Peabody-lakótelep épületeit összekötő tereken.

A telep lakói valódi közösséget alkottak. A sarkon egy kocsma állt, mellette egy italbolt, és amikor levittük visszaváltani az R. White limonádés palackokat, leültem a kocsma elé, és kintről hallgattam a zongorista játékát. Ez az egyik első tudatos zenei emlékem, bár később még rengeteg követte (köztük néhány tudat alatti is).

A mozit is imádtam. A King Street sarkán lévő ABC moziba jártam, hogy megnézzem a Commando Codyt, meg az összes béna szombati folytatásos matinét. Szívesebben ültem valahol hátul, mert nem akartam közel lenni a többi gyerekhez, és valamiért azt is bírtam, hogy a vén fószer mindig kijött a filmek között, és megkérdezte: „Na, srácok, hogy tetszett?” Aztán mindenki hazament, és a következő héten vissza kellett jönni, hogy megint lássuk az űrhajót, amit egy kis madzag tart a magasban.

Visszagondolva, azok voltak életem legboldogabb napjai. A lakótelepen szereztem néhány barátot, és megkezdtem az általános iskolát. A Flora Gardensbe jártam, ami ott volt nem messze, a Ravenscourt Parkban. A nagyszüleim szerettek. Minden rendben volt.

Valószínűleg akkor is alkoholista lettem volna, ha kicsit szerencsésebb körülmények között növök fel, és a nagymamámmal és az ő marhahúsos-vesés pitéivel maradok, amíg elég idős nem leszek ahhoz, hogy elköltözzek otthonról. A családomban a férfiak között elég sok nagyivó akadt, és bennem is mindig megvolt ez a kényszeres alkoholista gén. Ennek semmi köze ahhoz, amiken az életem során átmentem. Egyszerűen ilyen vagyok, legalábbis én így gondolom. De nem hiszem, hogy a Sex Pistols valaha is megszületett volna – legalábbis nem velem a soraiban –, ha nem történik meg velem mindaz, ami ezután történt. Ha más nem is, biztosan nem vágytam volna folyton jobb életre, hiszen már megadatott nekem.