A fordítás Andrzej Sapkowski:

Boży bojownicy c. műve alapján készült.

A kötet megjelenését a Wacław Felczak Alapítvány támogatta

Fordította: Hermann Péter

Tördelte: Kozári Imre

Nyelvi lektor: Pákh Katalin

Borítóterv: Szabó Vince

Copyright © by Andrzej Sapkowski, 2004

Published by arrangement with Patricia Pasqualini Literary Agency.

Hungarian translation © Hermann Péter 2021

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2021

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-566-119-0

Elektronikus verzió v1.0

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Kleinheincz Csilla

TARTALOM

A világ, tisztelt uram, mostanában fogta magát, és megnőtt. De egyúttal össze is ment.

ELSŐ FEJEZET,

amelyben Prága vértől bűzlik, Reynevant követik, aztán – sorjában – unja a rutint, visszaemlékszik, vágyakozik, ünnepel, az életéért küzd, és dunyhába süpped. A háttérben pedig Európa történelme bukfenceket hány, dobbantgat, és rikkant a kanyarokban.

MÁSODIK FEJEZET,

amelyben Fitying megtartja a szavát, Kolštejni Hynek szent békét hoz Prágának, a történelem pedig sebeket oszt, megrokkant, és ezzel nehéz munkára készteti a medikusokat.

HARMADIK FEJEZET,

amelyben Reynevan megtudja, hogy óvakodnia kell az Öreganyótól és a Szűztől.

NEGYEDIK FEJEZET,

amelyben Kolínnál mozsarak csapkodnak és dörögnek, és tervek születnek, némelyek nagyok, mások kisebbek, némelyek nagyobb, mások kisebb mértékben utópisztikusak és fantasztikusak – de hogy valójában mi az utópia és a fantasztikum, azt csak az idő dönti el.

ÖTÖDIK FEJEZET,

amelyben egy kicsit magára hagyjuk hőseinket, és Csehországból átmegyünk Sziléziába, hogy megnézzük, nagyjából ugyanez idő tájt mit művelnek egyes régi – és új – ismerőseink.

HATODIK FEJEZET,

amelyben egy útkereszteződésben álló kocsmában virágzik és fejlődik a szórakoztatóipar. Kockát vetnek, aminek következtében megtörténik az, ami, úgymond, elkerülhetetlen és kivédhetetlen. Aki arra gondol, hogy mindez jókora gondok kezdetét jelzi, jól gondolja.

HETEDIK FEJEZET,

amelyben Reynevan vesekövet távolít el, jutalmul apa lesz. A jutalom keretében ráadásul kém is lesz. Annak minden kellemes velejárójával együtt.

NYOLCADIK FEJEZET

amelyben az olvasó, noha több történelmi alakot és a mese számára fontos személyt ismer meg, alapjában véve nem sokat tud meg azon kívül, hogy a jó macska vadásszon, a legény meg pofázzon. És végeredményben a fejezetben közölt információk legfontosabbika az, hogy a koronás fők és a prominens notabilitások közül ki dugott meg 1353-ban egy bizonyos, akkoriban fiatal, de ma már idős fehérnépet.

KILENCEDIK FEJEZET

amelyben Reynevannak zseniális ötlete támad. Az említett ötlet eredményeként megtudja, kinek mennyit ér. Annak a ténynek, hogy a fejezet végén villámgyorsan megnövekszik az értéke, alapjában véve örülnie kellene. De nem örül.

TIZEDIK FEJEZET

amelyben kiderül, hogy semmi sem fokozza annyira a szellemi képességeket, mint az éhezés és a szomjazás. Amikor viszont ki kell bogozni egy rejtélyt, a legjobb eredményt az emberi maradványok lepisálása hozza meg. És feltétlenül halottak napján.

TIZENEGYEDIK FEJEZET

amelyben Reynevant – sorjában – megtámadják, megmentik, elfogják, megetetik és elrabolják, a mandragórát pedig – egy papnak köszönhetően – az Óriás-hegység déli lejtőjén ültetik el.

TIZENKETTEDIK FEJEZET

amelyben Reynevan visszatér Sziléziába. Élettartamának perspektívája annyira nagy távlatú, mint az Ephemera kérészé, ellenben újabb oka akad a bosszúállásra.

TIZENHARMADIK FEJEZET

amelyben a Zöld Dáma, aki nem kevésbé rejtélyes a közismert legenda Zöld Lovagjánál, különféle szolgálatokat követel meg Reynevantól – köztük azt is, hogy szerezzen neki élvezetet.

TIZENNEGYEDIK FEJEZET

amelyben Stolz várában különböző dolgok derülnek ki. Köztük az a tény is, hogy mindenért sorjában a következők a hibásak: a nők hamissága és Wolfram Pannewitz.

TIZENÖTÖDIK FEJEZET

amelyben Reynevan – egy anarchistának köszönhetően – végre találkozik a szerelmével.

TIZENHATODIK FEJEZET

amelyben számos találkozásra kerül sor, a szétvált barátok ismét összejönnek, és beköszönt az Úr ezernégyszázhuszonnyolcadik éve. Az az év, amely bővelkedni fog eseményekben.

TIZENHETEDIK FEJEZET

amelyben Tábor betör Sziléziába, Reynevan megkezdi diverziós tevékenységét, Valachiai Bolko herceg pedig felkapaszkodik a történelem szekerére.

TIZENNYOLCADIK FEJEZET

amelyben az 1428. év március tizennyolcadikán, csütörtökön, vagy ahogy a krónikákban szokták írni: in crastino Sancte Gertrudis Anno Domini MCCCCXXVIII, vagy XIV ezer férfiú esett egymás torkának a neissei csatában. A legyőzöttek veszteségei circa M elesettet tesznek ki. A győztesek veszteségeit a krónikák hagyományának megfelelően el szokták hallgatni.

TIZENKILENCEDIK FEJEZET

amelyben Reynevan segíteni igyekszik bevenni Glatz városát, fáradhatatlanul, elszántan és mindenféle módon, vagyis, amint fél évszázaddal később írja a krónikás, per diversis modis.

HUSZADIK FEJEZET

amelyben a résztvevők, a szemtanúk és a krónikások az 1428. év húsvétját közvetlenül megelőző időszak bizonyos eseményeire emlékeznek vissza. És megint nem tudni, kinek higgyünk.

HUSZONEGYEDIK FEJEZET

amelyben különböző személyek – különböző szemszögből – szemlélik, miként tevékenykedik a történelem. És a láncaitól megszabadult történelem tevékeny, mint a fene. És megmutatja, mire képes.

HUSZONKETTEDIK FEJEZET

amelyben a láz felváltva csökken és emelkedik, a fájdalom pedig egyre gyötrőbb. Ráadásul menekülni kell.

HUSZONHARMADIK FEJEZET

amelyben az Úr 1428. évének édes és élvezetes idillben eltöltött nyara úgy múlik el Reynevan számára, mint egy röpke pillanat. Az ember szeretné ezt a történetet a szokásos szavakkal befejezni: „Utána sokáig éltek boldogan.” De mit számít, mit szeretne az ember, ha sajnos nincs rá mód.

HUSZONNEGYEDIK FEJEZET

amelyben visszatér a pusztítás szelleme, amely egyben, úgymond, alkotó szellem is. Reynevan pedig választás elé kerül.

HUSZONÖTÖDIK FEJEZET

amelyben Reynevan választ. De nem minden végződik jól.

MAI LENGYELORSZÁG TERÜLETÉRE VONATKOZÓ FÖLDRAJZI NEVEK LENGYEL ALAKJA

A világ, tisztelt uram, mostanában fogta magát, és megnőtt. De egyúttal össze is ment.

Nevetsz? Tán ostobaságokat fecsegek? Tán az egyik a másikkal ellenkezik? Nos, bebizonyítom neked, hogy korántsem.

Nézz ki, nagyságod, az ablakon. Mit látsz, milyen látvány tárul elébed? Ott az istálló, feleled az igazsághoz hűen, és mögötte a budi. És tovább mi van, kérdem én, arra, a budin is túl? Figyelj csak jól, ha megkérdezem a sörrel felénk igyekvő leányzót, azt válaszolja, a budin túl van a tarló, a tarlón túl Jachymov tanyája, a tanyán túl a füstölő, azon is túl pedig talán Mała Kozołupa. Ha megkérdem a kocsmárosunkat, akkor ő, mivel eszesebb, hozzáteszi, hogy ezzel még messze nincs vége, Mała Kozołupán túl ott van még Wielka Kozołupa, azon túl a Kocmyrów nevű település, Kocmyrówon túl Łazy, Łazyn túl Goschütz, Goschützön túl meg alighanem Festenberg lesz. De figyelmezz, minél tanultabb embert kérdezek meg, ahogy téged is például, annál messzebbre jutunk az istállónktól, a budinktól és mindkét Kozołupától – mert egy kiműveltebb szellem tudja, hogy a világnak Festenbergnél sincs vége, hogy még tovább Oels van, aztán Brieg, Falkenberg, Neisse, Leobschütz, Opava, Nový Jičín, Trencsén, Nyitra, Esztergom, Buda, Belgrád, Raguza, Joánina, Korinthosz, Kréta, Alexandria, Kairó, Memphisz, Ptolemaisz, Théba… Na? Ugye, nő a világ? Egyre nagyobb lészen?

Pediglen ezzel még nincs vége. Ha Thébát elhagyjuk, felfelé a Níluson, amely Gihón néven paradicsomi forrásból ered, eljutunk az etiópok földjére, amelyen túl, mint ismeretes, a sivatagos Núbia van, a forró Kús országa, az aranytermő Ofir és a végtelen Africae Terra, ubi sunt leones. Tovább meg az óceán, mely körülfolyja az egész földet. De hiszen azon az óceánon ott vannak a szigetek – úgymint Kitáj, Taprobana, Bragina, Oxidrata, Ginoszophé és Cipangu, ahol az éghajlat csodásan termékeny, hegyekben állnak a drágaságok, ahogy ezt leírja Szentviktori Hugó és Pierre d’Ailly, akárcsak Jean de Mandeville, aki e csodákat a maga szemével megtekintette.

Így tehát bebizonyítottuk, hogy e néhány elmúlt évszázad alatt a világ jelentős mértékben megnövekedett. Bizonyos értelemben, ez magától értetődik. Mert ha anyagában a világ nem gyarapodott is, új elnevezésekben viszont biztosan.

Akkor viszont, kérded, hogyan egyezhet meg ezzel az az állítás, hogy világunk megkisebbedett? Már mondom is, és le is vezetem. Csak előtte azt kérem, hogy ne gúnyolódj, és ne kötözködj, mert amit mondok, az nem az én fantáziám terméke, hanem könyvekből merített tudás. A könyvekből gúnyt űzni pedig nem méltó, mert végtére ahhoz, hogy megszülethessenek, valakinek kegyetlenül sokat kellett dolgoznia.

Amint ismeretes, a világunk egy darabka szárazföld, kerek palacsinta formájú, a közepe Jeruzsálemben van, és mindenütt óceán veszi körül. A föld okcidens peremén van Kalpa és Abila, Héraklész oszlopai és közöttük a Gadesi-szoros.

Délen, amint az imént már levezettem, Afrikán túl az óceán terül el. Délkeleten a szilárd szárazulat vége János pap India inferiorja, no meg Góg és Magóg földje. A világ szeptentrionális tájékán az utolsó földdarab Ultima Thule, ott terül el pedig, ubi oriens iungitur aquiloni, Mogal földje, vagyis Tatárföld. Keleten viszont a világ a Kaukázusnál végződik, egy kicsivel túl Kijeven.

Most pedig rátérünk a lényegre. Illetve a portugálokra. Konkrétan pedig Henrik infánsra, Viseu hercegére, János király fiára. Portugália, nincs ezen mit titkolni, nem túl nagy királyság, a herceg mindössze sorban a harmadik fia a királynak, nem csoda hát, hogy sagresi rezidenciájából nagyobb reményekkel tekintgetett a tengerre, mint Lisszabonra. Csillagászokat és térképészeket, bölcs zsidókat, hajósokat és kapitányokat, hajóépítő mestereket toborzott Sagresba. És elkezdődött.

Az Úr 1418. esztendejében João Gonçalves Zarco kapitány eljutott az Insulas Canarias, Kanári-szigetek néven ismeretes szigetekre, melyek elnevezése onnan ered, hogy kutyák rendkívüli sokaságát figyelték meg ott. Azután pedig, 1420-ban, ugyanez a Gonçalves Zarco, együtt Tristão Vaz Teixeirával, elhajózott a Madeirának keresztelt szigetre. 1427-ben Diogo de Silves karavellái eljutottak az Azorinak elnevezett szigetekre – hogy ez a név honnan van, azt csak Diogo és Isten tudja. Alig néhány éve, 1434-ben egy újabb portugál, Gil Eanes megkerülte a Bojador-fokot. És úgy híresztelik, már a következő vállalkozást Dom Henrique készíti elő, akit már egyesek „Tengerésznek” – El Navegadornak – kezdenek nevezni.

Valóban csodálom ezeket a tengerhajósokat, és nagy tisztelettel is vagyok irántuk. Rettenthetetlen emberek. Hiszen borzalmatos dolog vitorlásokkal kimerészkedni az óceánra. Szelek és viharok, víz alatti sziklák, mágneses hegyek, forrongó és tapadozó tengervizek, szüntelen örvények, ha nem, hát kavargások, ha nem, hát áramlatok vannak ott. Hemzsegnek a szörnyek, teli van ott vízi sárkányokkal, tengeri kígyókkal, tritónokkal, hippokamposzokkal, szirénekkel, delfinekkel és lepényhalakkal. Hemzsegnek a tengerben a mindenféle sanguissugae, polypi, octopi, locustae, cancri, pistrixi et huic similia. És végül a legiszonyúbb – ott, ahol az óceán végződik, a peremen, ott kezdődik a Pokol. Mit gondoltok, miért oly vörös a lenyugvó nap? Nos hát azért, mert a pokol tüzében nézegeti magát. Szerte az óceánon elszórva lyukak vannak, ha egy karavella óvatlanul behajózik egy ilyen lyukba, egyenesen a pokolba zuhan le, mindenestül, a hajó és ami rajta van, mind. Láthatóan ilyeténképpen úgy teremtetett, hogy halandó embernek nem adatik meg a tengeren hajózni. Pokol a büntetése azoknak, akik e tilalmat megszegik.

De, ahogy az életet ismerem, a portugálokat nem tartja ez vissza.

Ugyanis navigare necesse est, a látóhatáron túl pedig szigetek és szárazföldek vannak, melyeket fel kell fedezni. Fel kell venni a térképre a messzi Taprobanát, be kell írni a roteirosba a titokzatos Cipanguba vezető utat, meg kell jelölni a hajótérképeken az Insole fortunatét, a Boldog-szigeteket. Tovább kell hajózni Szent Brendan útvonalán, az álmok útvonalán, a Brazil-sziget felé, az ismeretlen felé. Azért, hogy az ismeretlent ismertté és tudottá tegyük.

És ím – quod erat demonstrandum – kisebbedik és rövidül a világunk, mert kicsi híján már minden rajta van a szárazföldi és hajóstérképeken és a roteirosokon. És egyszer csak minden közel lesz.

Kisebbedik a világunk, és egyvalamivel szegényedik is – a legendával. Minél messzebbre hajóznak el a portugál karavellák, minél több a felfedezett és elnevezett sziget, annál kevesebb a legenda. Lépten-nyomon szertefoszlik valamelyik, akár a füst. Egyre több álommal vagyunk szegényebbek. És ha meghal az álom, a sötétség tölti be elárvult helyét. A sötétségben pedig, különösen akkor, ha még az értelem is kialszik, azonnal életre kelnek a szörnyek. Hogy micsoda? Hogy ezt már mondta valaki? Jó uram! Hát van olyasmi, amit valaki még nem mondott volna?

Ó, de kiszáradt a torkom… Azt kérded, nem vetem-e meg a sört? Bizonyosan nem.

Mit mondasz, istenfélő Szent Domonkos-testvér? Aha, hogy ideje abbahagyni az ide nem illő beszédet, és visszatérni a történethez? Reynevanhoz, Scharleyhoz, Sámsonhoz és a többiekhez? Igazad van, testvér. Ideje. Így hát visszatérek.

Eljött az Úr 1427. esztendeje. Emlékszel, mit hozott? Hát persze. Nem lehet róla megfeledkezni. De felidézem.

Azon a tavaszon, talán márciusban, bizonyára húsvét előtt hirdette ki V. Márton pápa Salvatoris omnium kezdetű bulláját, amelyben proklamálta a cseh eretnekek elleni következő keresztes hadjárat szükségességét. Giordano Orsini helyébe, aki koros volt és szégyenletesen tehetetlen, Márton pápa bíborossá és legátussá tette meg a latere Henry Beaufort winchesteri püspököt, az angol király testvéröccsét. Beaufort nagyon aktívan fogott hozzá a dologhoz. Hamarosan meghirdették a hadjáratot, amelynek tűzzel-vassal kellett megbüntetnie a huszita hitehagyottakat. A hadjáratot nagy gonddal készítették elő, a pénzt, mely a háborúban elsődleges, szorgalmasan összegyűjtötték. Ezúttal, csodák csodája, senki nem lopott el egyetlen garast sem. Egyes krónikások úgy vélekednek, hogy a keresztesek becsületesebbek lettek. Mások úgy, hogy egyszerűen jobban ügyeltek.

A frankfurti gyűlés a keresztes hadjárat főparancsnokává Otto von Ziegenhain trieri érseket nevezte ki. Akit csak lehetett, felszólítottak, hogy fogjon fegyvert, és vegye fel a keresztet. És készültségbe is álltak a hadseregek. Seregével együtt megjelent I. Frigyes brandenburgi választófejedelem. Fegyverbe álltak a bajorok, élükön Gazdag Henrik herceggel, kiállott Johann Neumarkt palotagróf és fivére, Mosbachi Ottó palotagróf. Eljött a gyülekezőhelyre a kiskorú Wettin Frigyes, az impotenciája miatt letett Harcias Frigyes szász választófejedelem fia. Megérkezett – mind erős csapattal – Raban von Helmstatt speyeri püspök, Anselm von Nenningen augsburgi püspök, Friedrich von Aufsess bambergi püspök. Johann von Brunn würzburgi püspök. Depolt de Rougemont besançoni érsek. Érkeztek fegyveresek Svábföldről, Hessenből, Türingiából, az északi Hanza-városokból.

A hadjárat július elején indult el, egy héttel Péter-Pál után, átlépték a határt, és behatoltak Csehországba, útjukat hullák és tüzek jelölték meg. A Jakab-nap előtti szerdán a keresztesek, akik sorait a katolikus cseh landfriede erői is gyarapították, megálltak Stříbrónál, ahol Přybík de Clenove huszita uraság székhelye volt, és körülvették a várat, melyet nehézmozsarakkal nagyon erősen meglövöldöztek. Přybík úr azonban hősiesen tartotta magát, és eszében sem volt, hogy megadja magát. Az ostrom zajlott, az idő múlott. Türelmetlenkedni kezdett Frigyes brandenburgi választófejedelem, hiszen ez egy hadjárat, hangoztatta, és azt tanácsolta, hogy haladéktalanul menjenek tovább, Prágát támadják meg. Prága, hangoztatta, a caput regni, akié Prága, azé Csehország…

Forrón izzó volt a nyár 1427-ben.

És mit tettek erre, kérded, Isten harcosai? Mit tett Prága, ezt kérded?

Prága…

Prága vértől bűzlött.

ELSŐ FEJEZET

amelyben Prága vértől bűzlik, Reynevant követik, aztán – sorjában – unja a rutint, visszaemlékszik, vágyakozik, ünnepel, az életéért küzd, és dunyhába süpped. A háttérben pedig Európa történelme bukfenceket hány, dobbantgat, és rikkant a kanyarokban.

Prága vértől bűzlött.

Reynevan megszagolta zekéje mindkét ujját. Csak az imént távozott a kórházból, a kórházban pedig, ahogy egy kórházban szokás, csaknem kivétel nélkül mindenkin eret vágtak, és rendszeresen felmetszették a keléseket, meg amputálás is jobb ügyhöz méltó gyakorisággal fordult elő. A ruhát átitathatta a szag, nem számított ez egyáltalán szenzációnak. De a zekének csak zekeszaga volt. Más nem.

Felemelte a fejét, körülszaglászott. Északról, a Moldva bal partja felől a kertekben és szőlőkben elégetett gazok és ágak szaga áramlott feléje. A folyó felől iszap- és dögszag is érkezett – hőség volt, a víz nagyon leapadt, a kibukkanó partok és a kiszáradt sekély mederrészek már hosszú ideje felejthetetlen szagélménnyel ajándékozták meg a várost. De ezúttal nem az iszap bűzlött. Reynevan biztos volt benne.

Az enyhe, változó szellő néha keletről, a Pořiči-kapu felől fújt. Vítkov felől. És a Vítkov-hegy lábánál elterülő föld természetesen áraszthatott vérszagot. Mert nem kevés vér áztatta.

Ez azonban mégiscsak lehetetlen. Reynevan megigazította a vállán lógó zsák szíját, és határozott léptekkel indult el lefelé a sikátoron. Az lehetetlen, hogy Vítkov felől vérszagot lehessen érezni. Először is, meglehetős messze van. Másodszor, a csata 1420 nyarán zajlott le. Hét éve. Hét hosszú éve.

Energikus léptekkel haladt el a Szent Kereszt-templom mellett. És a vérbűz nem csökkent. Épp ellenkezőleg. Erősödött. Mert a változatosság kedvéért egyszer csak nyugat felől kezdett terjengeni.

Á, gondolta, és a közeli gettó felé nézett, a kő az nem föld, a régi téglák és a vakolat sok mindenre emlékszik, sok minden maradhat benne élve. Amit befogad, az sokáig bűzlik. És ott, a zsinagóga alatt, a sikátorokban és a házakban sokkal bőségesebben folyt a vér, mint a Vítkovon. És kevésbé távoli időkben. 1422-ben, a véres pogrom idején, a Jan Želivský kivégzése után Prágában kitörő zavargások idején. Prága népe kedvelt hitszónoka lefejezésétől feldühödve fellázadt, hogy bosszút álljon, hogy gyújtogasson és öldököljön. Szokás szerint leginkább a zsidónegyednek jutott ki az erőszakból. A zsidóknak abszolút semmi közük nem volt Želivský elpusztításához, a legkisebb mértékben sem voltak felelősek a sorsáért. De kit zavart ez?

Reynevan a Szent Kereszt-temetőnél bekanyarodott, elhaladt a kórház mellett, kiért a Régi Szénpiacra, átvágott a terecskén, és belebonyolódott a Hosszú Třída felé vezető kapuk és szűk sikátorok sokaságába. A vérszag elillant, beleveszett a többi szag tengerébe. A kapuk és sikátorok ugyanis mindentől bűzlöttek, amit csak el lehetett képzelni.

A Hosszú Třída ellenben az ott uralkodó bódító kenyérillattal üdvözölte. A pékek bódéiban, a pultokon és a padokon, amerre a szem ellátott, végig a nevezetes prágai pékáru aranylott, hivalkodott és illatozott. Habár reggelizett az ispotályban, és éhséget nem érzett, nem tudott magán uralkodni – az első útjába eső pékműhelyben két friss zsemlét vett. Az itt caltának nevezett zsemlének olyan szuggesztíven erotikus volt az alakja, hogy Reynevan jó darab ideig úgy kóborolt a Hosszú Třídán, mintha álmodna, itt-ott nekiment a bódéknak, sivatagi forróságú gondolataiba merülve Nicolette-ről. Katharina Bibersteinről. A járókelők között, akikbe lépten-nyomon belebotlott, és akiket néha meg-meglökött, volt néhány igen attraktív prágai nő, különböző korúak. Észre sem vette őket. Szórakozottan elnézést kért, és továbbment, hol rágcsálta, hol pedig megbabonázva nézegette a caltát.

Az Óvárosi Piactér józanította ki vérbűzével.

Lám, gondolta Reynevan, miközben végzett a caltával, itt nincs is ebben semmi furcsa. Ezen a kövezeten nem újdonság a vér. Jan Želivskýt és nyolc társát épp itt fejezték le, az Óvárosi Városházán, miután azon a márciusi hétfőn idecsalták őket. Amikor az álnok bűntényt követően felmosták a városháza padozatát, vörös hab ömlött ki a kapu alól, állítólag befolyt egészen a Piactér közepén álló pellengér alá, és hatalmas tócsát képezett. És röviddel később, amikor a hitszónok haláláról szóló hír haragot és bosszúvágyat váltott ki Prágában, minden környékbeli csatorna vérrel telt meg.

Többen a Týn előtti Boldogasszony-templom felé tartottak, a szentély kapujához vezető boltozat alatt tömörültek össze. Rokycana fog prédikálni, gondolta Reynevan. Érdemes lenne meghallgatni, gondolta, milyen mondanivalója van Jan Rokycanának. Mindig kifizetődő volt Jan Rokycana prédikációit meghallgatni. Kiváltképpen most, amikor az események úgynevezett menete egyenesen ijesztő ütemben szállított témákat a prédikációkhoz. Volt ám, ajaj, volt miről prédikálni. És érdemes volt meghallgatni.

Nincs rá idő, ébredt tudatára. Sürgősebb dolgok is vannak, gondolta. És probléma van.

Amelynek az a lényege, hogy követik. Arra, hogy követik, már rég rájött Reynevan. Rögtön azután, hogy az ispotályból kijött, a Szent Kereszt-templomnál. A követők nagyon ravaszak voltak, nem keltettek feltűnést, nagyon ügyesen rejtőztek el. De Reynevan rájött. Mert nem először fordult elő.

Tudta – lényegében véve –, kik voltak a követők, és kinek a parancsát teljesítették. Ennek azonban nem volt különösebb jelentősége.

Le kellett őket ráznia. Meg is volt rá a terve.

*

Elért a zsúfolt, lármás és bűzös Marhavásártérre, beleolvadt a Moldva és a Kőhíd felé tartó tömegbe. El akart tűnni, és a híd keskeny torkolatában, az Óvárost a Kisoldallal és a Hradzsinnal összekötő szűk szorosban, a ricsajban és a tumultusban meg is volt rá az esélye. Reynevan a tömegben furakodott előre, a járókelőket lökdösve és szidalmakat begyűjtve.

– Reinmar! – Valaki, akit meglökött, ahelyett, hogy a többiekhez hasonlóan megkínálta volna egy „kurafizással”, a keresztnevén üdvözölte. – Istenemre! Te itt?

– Én itt. Figyelj, Radim… Krisztusom, minek van ilyen szaga?

– Ez – az alacsony és már nem fiatal férfi, Radim Tvrdík rámutatott arra a vödörre, amelyet cipelt. – Ez agyag és iszap. A folyópartról. Arra kell… Tudod, mire.

– Tudom – Reynevan nyugtalanul nézett körül. – De még mennyire.

Radim Tvrdík, amint valamennyi beavatott tudta, varázsló volt. Radim Tvrdík, amint egyes beavatottak tudták, megszállottja volt annak az eszmének, hogy mesterséges embert, gólemot hozzon létre. Mindenki tudta – még a kevéssé beavatottak is –, hogy mind ez ideig egyetlen gólemot sikerült megalkotnia a nagyon régmúlt időkben egy bizonyos prágai rabbinak, akit a fennmaradt iratokban bizonyára eltorzított néven Bar Halévinek neveztek. Ennek a régi zsidónak eszerint a gólem megalkotásához a Moldva medréből vett agyag, iszap és üledék szolgált nyersanyagként. Tvrdík volt az egyetlen, aki azt a nézetet képviselte, hogy a szükséges tényező szerepét nem szertartások és amúgy is ismert varázsigék képezték, hanem egy meghatározott asztrológiai együttállás, amely hat a kelléket alkotó iszapra és egyfajta agyagra, ezek mágikus tulajdonságaira. Mindazonáltal, mivel Tvrdíknek fogalma sem volt, a bolygóknak konkrétan mely együttállása jöhet szóba, a kísérletezés és a hibázás módszerét alkalmazta – olyan gyakran gyűjtött agyagot, ahogy csak bírt, abban reménykedve, hogy egyszer végre rátalál a megfelelőre. És különböző helyekről is gyűjtött. Aznap azonban eltúlozta – a bűz alapján megítélve egyenesen egy klotyó alól gyűjtött.

– Nem dolgozol, Reinmar? – kérdezte, és megtörölte kézfejével a homlokát. – Nem vagy a kórházban?

– Szabadnapot vettem ki. Nem volt semmi tennivaló. Nyugodt nap van.

– Adja Isten – a mágus letette a vödröt –, hogy ne az utolsó legyen. Mert olyan időket élünk…

Prágában mindenki tudta, miről van szó, milyen idők vannak. De jobban szerettek erről hallgatni. Félbehagyták a mondatokat. Hirtelen elterjedt divat lett a mondatok félbehagyása. A szokás azt parancsolta, hogy az effajta félbehagyásra válaszul okos képet kellett vágni, sóhajtani kellett, majd jelentőségteljesen bólintani. De Reynevannak nem volt rá ideje.

– Menj utadra, Radim – mondta, és körülnézett. – Nem álldogálhatok itt. És jobb volna, ha te sem álldogálnál.

– Eee?

– Követnek. Ezért nem mehetek a Posztó utcába.

– Követnek – ismételte meg Radim Tvrdík. – Akik szoktak?

– Bizonyára. Jó utat.

– Várj csak.

– Ugyan mire?

– Nem okos dolog megpróbálni lerázni őket.

– Hogyhogy?

– A követők szemében – magyarázta csodálatra méltó józansággal a cseh – a lerázásra irányuló próbálkozás világosan jelzi, hogy annak, akit követnek, nem tiszta a lelkiismerete, és van rejtegetnivalója. Vaj van a fején. Az okos dolog, hogy nem mész a Posztó utcába. De ne cikázz, ne rohanj, ne rejtőzz el. Csináld azt, amit szoktál. Gyakorold a mindennapos foglalatosságaid. A követőket unalmas hétköznapi rutinoddal fáraszd ki.

– Például?

– Kiszáradt a torkom az iszapban való vájkálástól. Gyere a Rákba. Megiszunk egy sört.

– Követnek – emlékeztette Reynevan. – Nem félsz…

– Mitől kellene félnem? – A varázsló felemelte a csöbrét.

Reynevan felsóhajtott. Nem először lepték meg a prágai mágusok. Nem tudta, csodálatra méltó hidegvér vagy egyszerűen a képzelőerő hiánya okozza, hogy egyes helybéli varázslók gyakran látszólag egyáltalán nem törődtek azzal a ténnyel, hogy a fekete mágiát űzőkre nézve a husziták veszélyesebbek lehettek az Inkvizíciónál. A maleficiumot, a varázslást besorolták azon halálos bűnök közé, amelyeket a negyedik prágai cikkely halállal parancsolt büntetni. A prágai cikkelyek esetében a husziták nem ismertek tréfát. A mérsékelt számba menő prágai kelyhesek e tekintetben egyáltalán nem maradtak el a táborita radikálisoktól és a fanatikus Árváktól. Az elfogott varázslókat hordóba dugták, és a hordót máglyán elégették.

A Piactér felé indultak, áthaladtak a Késesek utcáján, majd az Aranyművesek utcáján, aztán a Svatojilskán. Lassan mentek. Tvrdík meg-megállt néhány bódénál, kissé elpletykálgatott az ismerős árusokkal. Szabályszerűen hagyták félbe többször is a mondataikat, „most, amikor olyan időket élünk…”, többször is nyugtázták okos képpel, sóhajjal és jelentőségteljes bólogatással a félbehagyott mondatot. Reynevan körülnézett, de a követőket nem látta. Túlságosan is jól rejtőztek el. Nem tudta, mit tapasztalhattak, de őt magát már egyenesen nagyon is untatni kezdte az unalmas rutin.

Szerencsére hamarosan, amikor lekanyarodtak a Svatojilskáról, udvarokon és kapukon keresztül odaértek egyenesen a Vörös Rák nevű házhoz. És a kiskocsmához, amelyet a kocsmáros, egy csipetnyi leleményességet sem tanúsítva, ugyanígy nevezett el.

– Hej! Nézzétek csak! Hisz ez Reynevan!

A földszinti oszlopok mögé rakott asztalnál négy férfi ült. Mindegyik bajuszos, széles vállú volt, lovagi lentnert viseltek. Kettőjüket ismerte Reynevan, tudta hát, hogy lengyelek. Ha nem tudta volna, akkor is kitalálhatta volna. Mint valamennyi lengyel, ha külföldön, idegen országban van, ezek is zajongtak, arrogáns és tüntetően otromba viselkedést tanúsítottak, felfogásuk szerint így kell kifejezni státusukat és magas társadalmi pozíciójukat. Mulatságos volt, hogy húsvét óta Prágában a lengyelek státusa csekélyke volt, pozíciójuk pedig még csekélyebb.

– Dicsértessék! Üdv, nemes Aszklépioszunk! – köszöntötte az egyik lengyel, Reynevan ismerőse, a Rawicz címerű Adam Wejdnar.

– Telepedj le! Telepedjetek le mindketten! Tartsatok velünk, a vendégeink vagytok!

– Mit hívogatod meg olyan lelkesen? – fintorodott el színlelt undorral a másik lengyel, szintén nagylengyelországi és szintén Reynevan ismerőse, a Czewoja címerű Mikołaj Żyrowski. – Sok a fölösleges garasod, vagy mi? Azonkívül ez a füvész a bélpoklosoknál dolgozik! Kész minket leprával megfertőzni! Vagy valami még rosszabbal!

– Már nem a leprozoriumban dolgozom – világosította fel Reynevan türelmesen, nem először. – Most a Bohuslav ispotályban gyógyítok. Itt, az Óvárosban. A Szent Simon- és Júdás-templom mellett.

– Jó, jó – legyintett Żyrowski, aki mindezt tudta. – Mit isztok? Á, dögvész bele, bocsássatok meg. Ismerkedjetek meg. A felövezett urak: a Szreniawa címerű łańcuchówi Jan Kuropatwa és az Odrowąż címerű Jerzy Skirmunt. Elnézést, de mi ilyen kurva büdös itt?

– Iszap. A Moldvából.

*

Reynevan és Radim Tvrdík sört ivott. A lengyelek ausztriai bort ittak, és párolt birkahúst ettek kenyérrel. Közben tüntetően hangosan lengyelül fecsegtek, mindenféle mókás történeteket meséltek egymásnak, és mindegyiket dörgő kacajjal nyugtázták. Az arra járók elfordultak, szitkokat mormoltak. Néha kiköptek.

Húsvét óta, pontosabban nagycsütörtök óta a csehek nem a legjobban vélekedtek a lengyelekről, prágai pozíciójuk nem volt nagyon magas. És csökkenő tendenciát mutatott.

Korybut Zsigmonddal, Jagelló unokaöccsével, a cseh trónigénylővel előszörre mintegy ötezer lengyel lovag jött Prágába, másodjára nagyjából ötszáz. Sokan reménykedtek Korybutban, hátha megmenti a huszita Csehországot, a lengyelek pedig bátran küzdöttek a Kehelyért és Isten törvényéért, nem sajnálták vérüket ontani Karlšteinnél, Jihlavánál, Retznél és Ústínál. Ennek ellenére még cseh fegyvertársaik sem kedvelték őket. Lehet-e kedvelni olyan alakokat, akik röhögésben törtek ki annak hallatára, hogy cseh fegyvertársaik olyan neveket viselnek, mint Kutyácska Picsa (Píček ze Pšikouš) vagy Ódudai Zsíros (Sadlo ze Stare Kobzi)? Akik vad kacajjal reagáltak olyan nevekre, mint Viskói Kotlós (Cvok z Chalupy) vagy Elvi Segg (Doupa z Zasady)?

Korybut árulása természetesen nagyon komolyan megártott a lengyelek ügyének. Minden vonalon csalódtak a csehek, a huszita király in spe komázott a katolikus urakkal, elárulta a sub utraque specie áldozás ügyét, megszegte a felesküdött négy cikkelyt. Az összeesküvést felfedték és szétverték, Jagelló unokaöccse a cseh trón helyett börtönbe került, a lengyelekre pedig egyenesen ellenséges tekintettel kezdtek nézni. Egy részük azonnal eltávozott Csehországból. Egy részük viszont maradt. Ezzel is kimutatván, hogy nem értenek egyet Korybut árulásával, elkötelezvén magukat a Kehely mellett, deklarálva, hogy készek tovább harcolni a kelyhesek ügyéért. És? Továbbra sem kedvelték őket. Gyanították – és nem alaptalanul –, hogy a lengyeleket a kelyhesek ügye nem érdekli. Azt állították, hogy azért maradtak, mert, primo, nem volt hová és miért visszatérniük. Csehországba már úgy kerültek, mint a bíróságok és végrehajtók üldözöttjei és megátalkodott két szín alatt áldozók, most ráadásul mindannyiukra, Korybutot is beleértve, átok és gyalázat nehezedett. Mert, secundo, ha Csehországban katonáskodnak, kizárólag arra számítanak, hogy megszedik magukat, zsákmányt és vagyont szereznek. Mert, tertio, nem harcolnak, mert kihasználva a katonáskodó csehek távollétét, azok feleségeit dugják.

Mindegyik állítás igaz volt.

Egy arra járó prágai a lengyel beszéd hallatára a földre köpött.

– Ajaj, valahogy nem kedvelnek minket, nem kedvelnek – jegyezte meg mulatságosan szipogva az Odrowąż címerű Jerzy Skirmunt. – De miért? Fura ez.

– Táncoltassanak kutyát. – Żyrowski az utca felé düllesztette a Czewoja ezüstpatkóival díszített mellét. Mint minden lengyel, azon az értelmetlen állásponton volt, hogy mint címeres, noha teljesen földönfutó, Csehországban egyenrangú a Rožmberkekkel, a Kolovratokkal, a Šternberkekkel és az összes egyéb vagyonos nemzetséggel.

– Hát táncoltassanak – helyeselt Skirmunt. – De így is furcsaság, kedveseim.

– Furcsállják ezek az emberek – Radim Tvrdík hangja nyugodt volt, de Reynevan túlságosan is jól ismerte. – Furcsállják az emberek, ha lovagi és harci öltözetű urakat látnak gondtalanul vigadni kocsmaasztalnál. Ezekben a napokban. Most, amikor olyan időket élünk…

A szokásnak megfelelően elhallgatott. De a lengyeleknek nem volt szokásuk tiszteletben tartani a szokásokat.

– Olyan időket – röhögött Żyrowski –, hogy ellenetek jönnek a keresztesek, mi? Hogy nagy erőkkel jönnek, hogy tűzzel-vassal jönnek, hogy puszta földet és vizet hagynak maguk után? Hogy csak nézzétek meg…

– Hallgass – vágott közbe Adam Wejdnar. – Neked pedig, cseh uram, ezt felelem: nem talált a szemrehányás. Mert az Újvárosban, persze, most pusztaság van, elnéptelenedett. Mert amikor bekövetkeztek, ahogy mondani kegyeskedtél, azok az idők, az újvárosiak tömegesen vonultak ki Kopasz Prokoppal, hogy az országot védjék. Akkor, ha egy újvárosi mondta volna, akkor hallgattam volna. De innen, az Óvárosból nem vonult ki jóformán senki. Így hát bagoly mondja verébnek, na.

– Nagy erők jönnek nyugatról – ismételte meg Żyrowski –, egész Európa! Ezúttal nem bírtok el velük. Végetek lesz, megsemmisültök.

– Nekünk igen – ismételte meg gúnyos hangon Reynevan. – És nektek nem?

– Nekünk is – válaszolta Wejdnar komoran, s egy mozdulattal lecsitította Żyrowskit. – Nekünk is. Sajnos. Úgy látszik, pocsékul választottunk oldalt ebben a konfliktusban. Meg kellett volna szívlelni, amit Łaskarz püspök mondott.

– Nos – sóhajtott fel Jan Kuropatwa –, nekem is hallgatnom kellett volna Zbyszek Oleśnickire. Most meg itt gubbasztunk, mint marha a mészárszéken, és csak lessük a mészárost. Emlékeztetem rá az urakat, hogy olyan keresztes hadjárat készül ellenünk, amilyet még nem látott a világ. Nyolcvanezres sereg. Választófejedelmek, hercegek, palotagrófok, bajorok, szászok, fegyveres sokaság Svábföldről, Türingiából, a Hanza-városokból, ráadásul az egész plzeňi landfriede, sőt, még valamilyen fura tengerentúliak is. Július elején lépték át a határt, bekerítették Stříbrót, ami hamarost el is esik, lehet, már el is esett. És milyen messze van innen Stříbro? Tán húszmérföldnyire. Kalkuláljátok ki magatok. Öt nap múlva itt lesznek. Ma hétfő van. Pénteken, jegyezzétek meg a szavamat, Prága alatt meglátjuk a keresztjeiket.

– Prokop nem tartóztatja fel őket, a nyílt mezőn verik meg. Nem áll nekik ellent. Túl sokan vannak.

– A Gileádra rátámadó midiániták és amálekiták – mondta Radim Tvrdík – olyan sokan voltak, mint a sáskák, tevéjük meg annyi volt, mint a tengerpart fövenye. És Gedeon alig háromszáz harcos élén megverte és szétkergette őket. Mert az Úr Csapatának nevében, ajkán az Ő nevével harcolt.

– Igen, igen, hát persze. És Skuba, a cipész legyőzte a waweli sárkányt. Az ég szerelmére, ne keverjétek össze a meséket a valósággal.

– A tapasztalat arra tanít – tette hozzá Wejdnar kesernyésen mosolyogva –, hogy az Úr, ha egyáltalán odaáll valaki mellé, azt inkább az erősebbik Csapat oldalán teszi.

– Prokop nem tartóztatja fel a kereszteseket – ismételte meg Żyrowski elgondolkozva. – Hát, ezúttal, cseh uram, még maga Žižka sem mentene meg benneteket.

– Prokopnak nincs esélye! – kiáltott fel Kuropatwa. – Bármennyibe lefogadom. Túl nagy erőkkel kerül szembe. A keresztes hadjáratban lovagok jöttek el a Jörgenschildből, Szent György Lovagrendjéből, az európai lovagság színe-virága. A pápai legátus állítólag több száz angol íjászt hoz. Hallottál-e, cseh uram, az angol íjászokról? Ember nagyságú íjaik vannak, ötszáz lépésről találnak célba, és ebből a távolságból kilyukasztják a páncéllemezt, úgy átütik a láncinget, mint a lenvászont. Hohó! Egy ilyen íjász képes rá…

– Képes-e egy ilyen íjász – vágott közbe Tvrdík higgadtan – megállni a lábán, ha cséphadaróval csapják fejbe? Jött már ide sokféle tehetség, jött már a lovagság minden rendű és rangú színe-virága, de mostanáig senki, akinek a kobakja ellenállt volna a cseh cséphadaróknak. Fogadsz-e ebben, lengyel uram? Már megbocsáss, de én azt állítom, ha egy tengerentúli angol cséphadaróval kap egyet a koponyájára, akkor még egyszer nem fogja a húrt felajzani az a tengerentúli angol, mert abból a tengerentúli angolból tengerentúli hulla lesz. Ha másként fordul a dolog, a nyertes te leszel. Mibe fogadunk?

– Elkalapálnak benneteket.

– Próbálták már – jegyezte meg Reynevan. – Egy éve. A Szent Vitus-napot követő vasárnapon. Ústínál. Hisz ott voltál Ústínál, Adam uram.

– Tény – ismerte el a nagylengyelországi. – Ott voltam. Mind ott voltunk. Te is ott voltál, Reynevan. Nem felejtetted el, ugye?

– Nem. Nem felejtettem el.

*

A nap iszonyúan perzselt, hőséget árasztott az égbolt. Semmit sem lehetett látni. A támadó lovagok lovai által felvert porfelleg elegyedett a sűrű lőporfüsttel, amely a sortűz után teljesen ellepte a szekérvárak négyszögét. A küzdők ordítozását és a lovak nyerítését hirtelen elnyomta a széttört fa recsegése és a diadalüvöltés. Reynevan látta, ahogy a füstből előrohannak a menekülők.

– Áttörtek – Miletíneki Diviš Bořek mélyet sóhajtott. – Széttörték a szekereket…

Kolštejni Hynek káromkodott. Dubái Roháč igyekezett megfékezni prüszkölő lovát. Kopasz Prokop arca kőmerev volt. Korybut Zsigmond nagyon sápadt lett.

A füstből ordítozva rontott ki a páncélos lovasság, a vasba öltözött urak utolérték a menekülő huszitákat, lovakkal tiporták el, ütötték-vágták azokat, akik nem tudtak menedéket találni a szekerek négyszögében. A résbe tömegesen hatoltak be újabb nehéz fegyverzetű lovasok.

És ebbe a sűrű, a résben összetömörült tömegbe, egyenesen a lovak pofájába, egyenesen a lovasok arcába hirtelen tüzet, ólmot fröcsköltek a haubicok és a tarackok, megdördültek a szakállas puskák, csattantak a pisztolyok, sűrű áradatban suhogtak a nyílvesszők. Lesöpörték a nyeregből a lovasokat, ledöntötték a lovakat, a lovakkal együtt az embereket, a lovasság összezsúfolódott, és egy helyben kavargott, a forgatagot elérte a még gyilkosabb hatású második sortűz. A füsttel borított szekerek közti belső négyszögbe csak néhány páncélos jutott be, őket azonnal elintézték alabárddal és cséphadaróval. A csehek rögtön ezután vad ordítozással törtek ki a szekerek mögül, heves ellentámadásukkal meglepték a németeket, és egy szempillantás alatt a résen kívülre szorították őket vissza. A rést azonnal szekerekkel torlaszolták el, a szekereket pedig íjászok és cséphadarósok lepték el. Megint eldördültek a haubicok, füstöt ontottak a szakállas puskák csövei. Vakító aranyfénnyel csillant meg a szekerek sáncai fölött a szentségtartó, fehéren villant meg a kelyhes zászló.

Ktož jsú boží bojovnicí

A zákona jeho!

Prostež od Boha pomoci

A doufejte v něho!

Egyre erősebben zúgott az ének, diadalittasan emelkedett a szekérvár fölé. A por leereszkedett a visszavonuló páncélos lovasság mögött.

Dubái Roháč már tudta, a rajvonalban várakozó huszita lovasok felé fordult, felemelte a buzogányát. Egy pillanat múlva ugyanezt tette a lengyel lovasság élén Dobko Puchała. A morvaországi lovasokat Jan Tovačovský kézmozdulata helyezte készültségbe. Kolštejni Hynek lecsapta a sisakrostélyát.

A csatatérről a szász vezérek kiáltásai hallatszottak, amint arra ösztönzik a páncélosokat, hogy újra rohamozzák meg a szekereket. De a páncélosok visszahátráltak, megfordították a lovaikat.

– Menekülneeek! A nímetek menekülneeek!

– Hajrá, előre!

Kopasz Prokop fellélegzett, felemelte a fejét.

– Most… – zihálta. – Most a seggük már a miénk.

*

Reynevan elég váratlanul hagyta ott a lengyelek és Radim Tvrdík társaságát – egyszerűen csak felállt, búcsút mondott, és elment. Gyors, jelentőségteljes pillantással jelezte Tvrdíknek viselkedése okát. A varázsló pislogott. Megértette.

A környék megint vértől bűzlött. Bizonyára, gondolta Reynevan, a közeli mészárszék, az állatketrecek és a húspiac felől jön. De hátha mégse? Lehet, hogy ez másféle vér?

Lehet, hogy az, amelyik 1422 szeptemberében öntötte el a környék csatornáit, amikor a Vas utca és a környező sikátorok testvérharcok színhelyei lettek, amikor az Óváros és a Tábor közötti ellentét újfent fegyveres konfliktust szült. Sok cseh vér folyt akkor a Vas utcában. Elég sok hozzá, hogy még bűzölögjék.

Éppen ettől a vérszagtól fokozódott az ébersége. Nem látott követőket, nem figyelt meg semmi gyanúsat, az arra járó csehek közül egyik sem látszott spiclinek. Reynevan ennek ellenére szüntelenül valakinek a tekintetét érezte a tarkóján. Az következett ebből, hogy a követők még nem unták meg az unalmas rutint. Jól van, gondolta, jól van, gazfickók, még egy kis rutint összehozok nektek. Annyit, hogy elhányjátok magatokat tőle.

Rátért a szűk Kožná utcára, a cserzővargák műhelyei és bódéi közé. Néhányszor megállt, úgy tett, mintha az áru érdekelné, lopva körüllesett. Senkit sem látott, aki spiclinek látszott volna. De tudta, hogy valahol ott vannak.

Még a Szent Gál-templom előtt befordult egy sikátorba. Alma matere, a Karolinum felé tartott. Rutinszerűen ment épp arra, azzal a szándékkal, hogy meghallgat egy disputát. Szeretett bejárni az egyetemi disputákra és quodlibetekre. Annak idején, nem sokkal azután, hogy megérkezett Prágába, viszonylag gyakran vett részt rajtuk. Később pedig, amikor 1426-ban a húsvét utáni első fehérvasárnapon két szín alatt áldozott, már rendszeresen eljárt a lectorium ordinariumra. Valódi neofitaként a lehető legalaposabban meg akarta ismerni új vallásának rejtélyeit és bonyodalmait, amikhez a legkönnyebben azoknak a dogmatikai vitáknak a során fért hozzá, amelyeket rendszeresen folytattak a Jan Příbram mester körül tömörülő mérsékelt és konzervatív szárny képviselői a radikális szárny képviselőivel, vagyis a Jan Rokycana és az angol lollard és wycliffe-ista Peter Payne köréhez tartozókkal. Igazából azonban akkor lángoltak fel a viták, ha ott voltak az újvárosi igazi radikálisok. Csak ekkor lett igazán mókás a dolog. Reynevan tanúja volt annak, amikor a valamelyik wycliffe-i dogmát védelmező Payne-t „zkurveny Englišnek” hívták, és céklával dobálták meg. Amikor az agg Prachaticei Křišt’ant, az egyetem méltóságos rektorát azzal fenyegették meg, hogy belefojtják a Moldvába. Amikor döglött macskát vágtak az ősz hajú Mladoňovicei Petrhez. Az egybegyűlt közönség rendszeresen egymásnak esett, orrokat zúztak be, fogakat törtek ki, kint is, a Karolinum előtt, a húspiacon.

Azóta azonban egy kicsit változott a helyzet. Jan Příbramot és a környezetéhez tartozókat leleplezték mint olyanokat, akik belekeveredtek Korybut összeesküvésébe, és büntetésből száműzték őket Prágából. De minthogy a természet nem tűri az űrt, a disputák folytatódtak, azonban húsvét után hirtelen Rokycana és Payne lett mérsékelt és konzervatív. Az újvárosiak a régi módon radikálisok voltak. Fenemód radikálisok. A disputákon továbbra is verekedtek, csúnya szavakkal és macskákkal dobálóztak.

– Uram.

Megfordult. A mögötte álló alacsony illető teljesen szürke volt. Szürke volt az arcberendezése, szürke a zekéje, szürke a kámzsája, szürke a nadrágja. Egész valójában csak egy vadonatúj, világos színű fából faragott bot képezte az egyetlen élénkebb hangsúlyt.

Körülnézett, zajt hallott a háta mögül. A sikátorból kivezető utat elzáró másik alaknál is bot volt, csak ő egy kicsit magasabb és egy kicsit színesebb volt. A képe ellenben sokkal rondább volt.

– Menjünk, uram – ismételte meg a Szürke, fel sem nézve.

– De hová? És minek?

– Ne tanúsíts ellenállást, uram.

– Ki utasított erre?

– Neplach úr őnagysága. Menjünk.

*

Mint kiderült, egyáltalán nem kellett messze menni. Az Óvárosi Piactér déli oldalán lévő egyik házacskába. Reynevan nem tudta pontosan megállapítani, melyikbe; a spiclik hátulról vezették be, penészes árpától bűzlő sötét alagsorokon, udvarokon, tornácokon, lépcsőkön keresztül. A belső lakórész meglehetősen gazdag volt – mint a környékbeli házak többsége, ez is az 1420 után Prágából elmenekült vagyonos németektől maradt meg.

A Fityingnek nevezett Bohuchval Neplach a nagyteremben várt rá. Világos gerendamennyezet alatt. Az egyik gerendához kötelet erősítettek. A kötélen egy ember lógott. Elegáns csizmájának hegye a padlót érte. Majdnem. Vagy két hüvelyk híján.

Fitying, nem törődve köszönéssel vagy egyéb kispolgári csökevénnyel, Reynevant alig méltatva figyelemre, az akasztott emberre mutatott. Reynevan tudta, miről van szó.

– Nem… – nagyot nyelt. – Ez nem az. Alighanem… Inkább nem.

– Nézd meg jól.

Reynevan megnézte már annyira jól, hogy biztos legyen benne, a feldagadt nyakba vágó zsinór, az eltorzult arc, a kidülledő szemek és a kilógó, fekete nyelv jó néhány jövőbeni étkezés alkalmával fog eszébe jutni.

– Nem. Nem az… Egyébként, tudom is én… Azt az embert hátulról láttam…

Neplach pattintott az ujjával. A nagyteremben lévő szolgák megfordították az akasztottat, háttal Reynevannak.

– Amaz ült. Köpeny volt rajta.

Neplach pattintott az ujjával. Egy pillanat múlva a kötélről levágott hulla köpennyel borítva, ott ült egy zsámolyon – meglehetősen hátborzongató pózban, tekintettel a rigor mortisra.

– Nem – csóválta meg a fejét Reynevan. – Inkább nem. Azt az embert… Hmmm… A hangjáról biztosan felismerném…

– Sajnálom – Fitying hangja fagyos volt, mint a februári szélroham –, de nem lehet megcsinálni. Ha tudna hangot adni, egyáltalán nem lenne rád szükségem. Nos hát, vigyétek el ezt a dögöt.

A parancsot villámgyorsan hajtották végre. Fitying parancsait mindig villámgyorsan hajtották végre. A Fitying gúnynevű Bohuchval Neplach Tábor hírszerzési és elhárítási főnöke volt, közvetlenül Kopasz Prokop alá tartozott. És amikor Žižka még élt, közvetlenül Žižka alá.

– Ülj le, Reynevan!

– Nincs i…

– Ülj le, Reynevan!

– Ki volt ez az…

– Akasztott? E pillanatban ennek semmi jelentősége.

– Áruló volt? Katolikus kém? Úgy értem, bűnös volt?

– He?

– Azt kérdem, bűnös volt-e.

– Netán – Fitying mérgesen nézett rá – az eszkatológiára gondolsz? A végső kérdésekre? Ha igen, akkor csak azt tehetem, hogy a niceai Credóra hivatkozhatom: Poncius Pilátus alatt Jézust keresztre feszítették, kínhalált szenvedett, de feltámadott, és újra eljön dicsőségben ítélni az élőket és holtakat. Mindenki megítéltetik a gondolataiért és a tetteiért. És majd akkor derül ki, ki bűnös, és ki nem az. Hogy úgy mondjam, véglegesen kiderül.

Reynevan felsóhajtott, és megcsóválta a fejét. Ő volt a hibás. Ismerte Fityinget. Nem kellett volna kérdeznie.

– Következésképp – Fitying a gerenda és az elvágott kötél felé intett – nem fontos, hogy ki volt. Az a fontos, hogy még fel tudta magát akasztani, mielőtt rátörtük az ajtót. Hogy nem tudom őt beszédre kényszeríteni. Te pedig nem azonosítottad. Azt állítod, hogy ez nem ő. Nem az, akit, úgymond, kihallgattál, amikor Sziléziában összeesküvést szőtt a boroszlói püspökkel. Igaz?

– Igaz.

Fitying ocsmány tekintettel mérte végig. Fitying cobolyfekete szeme, hosszú orra mentén húzódó két szakállas puska csőtorkolatai, nagyon ocsmány tekintetre voltak képesek. Néha Fitying fekete szemében két apró arany ördögöcske jelent meg, amelyek hirtelen, mintegy parancsszóra, egyszerre hánytak bukfencet. Reynevan látott már ilyesmit. Az ilyesmi rendszerint nagyon kellemetlen dolgokat jelzett.

– Én meg azt gondolom – mondta Fitying –, hogy nem igaz. Azt gondolom, hogy hazudsz. Hogy kezdettől fogva hazudtál, Reynevan.

Senki sem tudta, hogy került Fitying Žižka mellé. Pletykák azért keringtek, ez magától értetődő. Egyesek szerint Bohuchval Neplach, valódi nevén Jehoram ben Jichák, zsidó volt, egy rabbinikus iskola tanulója, akit a husziták csak úgy, szeszélyből kíméltek meg a chomutovi gettóban 1421 márciusában végrehajtott mészárlás során. Mások szerint valójában nem Bohuchval volt a neve, hanem Gottlob, és német volt, plzeňi kereskedő. Megint mások szerint dominikánus szerzetes volt, akit Žižka ismeretlen okból személyesen mentett meg Berunban, ahol legyilkolták a papokat és a szerzeteseket. Megint mások azt állították, hogy Fitying čáslavi plébános volt, aki időben érzett rá a konjunktúrára, átállt a huszitákhoz, és neofita lelkesedéssel bújt bele Žižka seggébe, annyira eredményesen, hogy magas posztra kapaszkodott fel. Reynevan épp ez utóbbi sugallatnak volt hajlamos hinni – Fitying nyilván pap volt, emellett szólt hitvány hazudozása, képmutatása, undorító egoizmusa és szinte felmérhetetlen kapzsisága.

Épp kapzsiságának köszönhette Bohuchval Neplach a gúnynevét. Amikor ugyanis 1419-ben a katolikus urak elfoglalták Kutná Horát, Csehország legfontosabb ércbányászati központját, a Kutná Hora-i bányáktól és pénzverőktől elvágott huszita Prága saját pénzt kezdett verni, elenyésző ezüsttartalmú rézpénzt. Ócska volt ez a pénz, gyakorlatilag értéktelen, árfolyama csaknem a nullával volt egyenlő. Semmibe vették tehát, és gúnyosan „fityingnek” hívták a prágai pénzecskét. Amikor pedig Bohuchval Neplach Žižkánál a hírszerzés főnöke lett, egy szempillantás alatt ráragadt a „Fitying” gúnynév. Hamarosan bebizonyosodott ugyanis, hogy Bohuchval Neplach akár egyetlen fityingért is kész volt mindenre. Pontosabban: hogy Bohuchval Neplach akár egyetlen fityingért is mindig kész volt lehajolni, még a trágyába is. És hogy Bohuchval Neplach egyetlen fityinget sem becsül le – soha egyetlen alkalmat sem szalaszt el, hogy akár egyetlen fityinget ellopjon vagy elsikkasszon.

Rejtély maradt, hogy Fitying milyen csoda folytán maradt meg Žižka mellett, aki Új-Táborban szigorúan büntette a sikkasztókat, és vaskézzel irtotta a tolvajlást. Rejtély maradt, miért tűrte meg Neplachot később a nem kevésbé elvhű Kopasz Prokop. A magyarázat egyvalamire volt visszavezethető – abban, amit Tábor számára végzett, Bohuchval Neplach szakember volt. És a szakembereknek sok mindent megbocsátanak. Meg is kell bocsátani. Mert nem könnyű szakembert szerezni.

– Ha tudni akarod – folytatta Fitying –, a meséd iránt, és egyébként a személyed iránt is kezdettől fogva kivételesen csekély bizalmat tápláltam. A titokzatos összejövetelek, titkos tanácskozások, világméretű összeesküvések jók az irodalomban, illenek, mondjuk, Wolfram von Eschenbachhoz, Wolframnál meg egyébként is élvezetes dolog titkokról és összeesküvésekről olvasni – a Grál-misztériumról, Terre de Salvaeschéről, meg mindenféle Klingsorról, Flagetanisról, Feirefizről és Titurelről. A te elbeszélésedben egy kicsit túl sok volt az irodalom. Más szóval, arra gyanakszom, hogy mindközönségesen hazudtál.

Reynevan nem mondott semmit, csak megvonta a vállát. Meglehetősen demonstratíve.

– A konfabulálásodnak – folytatta Neplach – különféle okai lehetnek. Sziléziából, amint állítod, azért menekültél el, mert üldöztek, halálos veszélyben voltál. Ha ez igaz, akkor nem volt más lehetőséged, mint hogy belopd magad Ambrož kegyeibe. És mi lett volna eredményesebb, mint az, hogy figyelmezteted az ellene készülődő merényletre? Aztán Prokop elé kerültél. Prokop a Sziléziából jött menekültekben rendszerint kémeket gyanít, tehát mindet egyformán felakasztatja, és per saldo kijön az egyenleg. Mi módon lehet tehát a bőrödet megmenteni? Úgy, hogy beszámolsz egy szenzációs titkos tanácskozásról és összeesküvésről. Mit mondasz erre, Reynevan? Jól hangzik, nem?

– Wolfram von Eschenbach is megirigyelne. És a wartburgi versenyt egykettőre megnyernéd.

– Épp elég okod volt tehát a kitalációkra – folytatta Fitying zavartalanul. – De én azt hiszem, igazából csak egy volt.

– Világos – Reynevan jól tudta, miről van szó. – Egy.

– Nekem – Fitying szemében megjelent a két arany ördögöcske – a legjobban az a hipotézis tetszik, amely szerint a szélhámosságaidnak az a rendeltetése, hogy elterelje a figyelmet egy valóban lényeges dologról. Az adóbegyűjtőtől elrabolt ötszáz márkáról. Mit mondasz erre, medikus?

– Azt, amit szoktam – Reynevan ásított. – Hiszen ezt már végigvettük. Elcsépelt és unalmas kérdésedre azt felelem, amit mindig, elcsépelt és unalmas módon. Nem, Neplach testvér, nem osztom meg veled a pénzbegyűjtőtől elrabolt pénzt. Ennek több oka is van. Először is, nincs nálam az a pénz, mert nem én raboltam el. Másodszor…

– És ki rabolta el?

– Unalmasan szólva: fogalmam sincs.

A két arany ördögöcske felpattant, és virgonc bukfencet vetett.

– Hazudsz.

– Világos. Már elmehetek?

– Bizonyítékaim vannak rá, hogy hazudsz.

– Ohó.

– Fenntartod – Fitying majd átdöfte a tekintetével –, hogy a te misztikus összejöveteled szeptember tizenharmadikán zajlott le, és Kaspar Schlick is részt vett rajta. Kiváló forrásokból tudom, hogy 1425. szeptember tizenharmadikán Kaspar Schlick Budán volt. Nem lehetett hát Sziléziában.

– A forrásaid szart sem érnek, Neplach. De hisz ez provokáció. Megpróbálsz bekeríteni, tőrbe csalni. Egyébként nem először. Igaz?

– Igaz – Fityingnek a szeme sem rebbent. – Ülj le, Reynevan. Még nem végeztem veled.

– Nincs nálam a begyűjtő pénze, és nem tudom…

– Fogd be a szád!

Egy ideig hallgattak. Fitying szemében megnyugodtak az ördögöcskék, csaknem el is tűntek. De Reynevan nem hagyta magát megtéveszteni. Fitying megdörzsölte az orrát.

– Ha Prokop nem volna… – mondta halkan. – Ha nem tiltotta volna meg Prokop, hogy egy ujjal is hozzátok érjek, hozzád és a Scharleyodhoz, már kipréseltem volna belőled, amit kell. Nálam a végén mindenki beszélt, olyan nem volt, hogy hallgattak volna. Légy benne biztos, te is megmondanád, hol az a lé.

Reynevan már gyakorlott volt, nem hagyta magát megijeszteni. Vállat vont.

– Iggen – folytatta újabb szünet után Neplach, és ránézett a mennyezetről lelógó kötélre. – Ez is beszélt volna, belőle is kiszorítottam volna a vallomást. Kár, valóban kár, hogy volt ideje magát felakasztani. Tudod, egy pillanatig tényleg arra gondoltam, hátha ott volt abban a majorságban… Nagyot csalódtam benne, hogy nem ismerted fel…

– Állandóan csalódsz bennem. Igazán sajnálom.

Az ördögöcskék ugrándozni kezdtek.

– Igazán?

– Igazán. Meggyanúsítasz, nyomoztatsz utánam, leselkedsz, provokálsz. Az indítóokaimat keresed, és örökké elfelejtkezel arról, ami egyedül fontos: a majorságban összeesküvést szövő cseh elárulta a bátyámat, kiszolgáltatta életre-halálra a boroszlói püspök hóhérainak. És még kérkedett is vele a püspök előtt. Ha tehát épp ő lógott volna azon a gerendán, nem sajnáltam volna a pénzt a hálaadó misére. Hidd el, én is sajnálom, hogy nem ő volt az. Vagy azok közül valaki, akiket más alkalmakkor mutattál meg, és azonosíttattál.

– Igaz – ismerte el Fitying, miközben úgy tett, mintha eltöprengene. – Egyszer Miletíneki Diviš Bořekre tettem. A másik tippem Kolštejni Hynek volt. De egyikük sem…

– Kérded vagy állítod? Mert százszor megismételtem, hogy egyik sem.

– Igen, hisz mind a kettőt jól megnézted… Akkor. Amikor elvittelek…

– Ústíba? Emlékszem.

*

A szelíd lejtőt teljes egészében hullák borították, de a legborzalmasabb látvány a völgy alján folyó Ždírnice partján tárult eléjük. Itt, részben vértől vöröslő iszappal borítva, hegyekben tornyosultak a holttestek, a lódögökkel keveredő emberi tetemek. Nyilvánvaló volt, ami itt lezajlott. A mocsaras part feltartotta a csatamezőről menekülő szászokat és meissenieket, elég hosszú időre fékezte le őket ahhoz, hogy rajtuk üthessen előbb a táborita lovasság, majd rögtön utánuk a gyalogosok üvöltöző hordája. A cseh, lengyel és morva lovasok nem időztek itt sokáig, levágták, aki elébük került, majd gyorsan üldözőbe vették az Ústí városa felé menekülő lovagokat. A gyalogos husziták, táboriták és Árvák azonban hosszabb időre álltak meg a folyócskánál. Levágták, agyonverték az összes németet. Szisztematikusan, szép rendben körülvették, egymásnak préselték őket, aztán mozgásba lendültek a cséphadarók, a csatacsillagok, a buzogányok, az alabárdok, a lándzsák, a dárdák, a fejszék, a gerelyek és a vasvillák. Kegyelmet nem adtak. A csatából visszatérő ordítozó, éneklő, tetőtől talpig vérben úszó bandák, Isten harcosai egyetlen foglyot sem ejtettek.

A Ždírnice másik partján, az ústí országút tájékán még maradt a lovasságnak és a gyalogságnak tennivalója. A porfellegekből vasak csattogása, fegyverdörrenések, ordítások hallatszottak ki. A föld fölött fekete füst gomolygott, égett Předlice és Hrbovice, égtek a túlparti falucskák, a hangokból ítélve ott is folyt a mészárlás.

A lovak prüszköltek, a fejüket lóbálták, a fülüket hegyezték, botladoztak, topogtak. Kínzó hőség volt.

Nagy robajjal, port verve vágtattak oda hozzájuk a lovasok, köztük Dubái Roháč, Wyszek Raczyński, Těšnicei Jan Bleh, Puchała.

– Majdnem vége – Roháč hosszan krákogott, kiköpött, keze fejével megtörölte a száját. – Úgy tizenháromezren lehettek. Az első számítások szerint valami három és fél ezret intéztünk el. Egyelőre. Mert ott még tart a munka. A szászok lovai kimerültek, nem lépnek meg. Ezt a keveset is beleszámítjuk még. Úgy látom, nagyjából négyezret vágunk le.

– Hát ez mégse Grünwald – villogtatta meg a fogsorát Dobko Puchała. Véres sárral borított pajzsán alig látszott a Wieniawa-címer. – Mégse Grünwald, de azért ez is szép. Nem, fenséges herceg?

– Prokop uram – Korybut mintha nem is hallotta volna. – Nem jött-e el az ideje, hogy eszünkbe jusson a keresztény irgalmasság?

Kopasz Prokop nem válaszolt. Elindult a lejtőn a völgybe, a Ždírnice felé. A hullák közé.

– Az irgalmasság az irgalmasság – szólalt meg haragosan a kissé hátrébb lovagló Vřesovicei Jakoubek, a bílinai kapitány. – A pénz meg pénz! Hisz ebből csak kár lesz! Nézzétek, ez itt, amelyiknek nincs feje, a pajzsán két aranyvilla keresztben. Vagyis Kalkreuth. Legalább száz márka forradalom előtti garas a váltságdíj. Ez meg itt, akinek a belei kint vannak, ferdén osztott mezőben metszőkésekkel, ez Dietrichstein lesz. Hírneves nemzetség, minimum háromszáz…

A folyóparton a hullákat vetkőztető Árvák a tetemek halma alól egy életben maradt páncélos, címeres köpenyű ifjoncot rángattak ki. Az ifjonc térdre esett, kezét összetéve könyörgött. Aztán elkezdett kiabálni. Szekercével csaptak rá, abbahagyta.

– Fekete mezőben csipkézett ezüstbástya – jegyezte meg egykedvűen Vřesovicei Jakoubek, akiről kiderült, hogy heraldikai és gazdasági szakértő is. – Vagyis Nesselrode. A grófi ág. Úgy ötszáz lett volna a suhancért. Herdáljuk itt a garast, Prokop testvér.

Kopasz Prokop feléje fordította parasztos arcát.

– Isten a bíró – mondta rekedten. – Akik itt fekszenek, azoknak homlokán nem volt rajt az Ő pecsétje. Nevük nem volt benne az élők könyvében.

– Egyébként – tette hozzá pillanatnyi súlyos csendet követően – nem mi hívtuk ide őket.

*

– Neplach?

– Mi van?

– Állandóan kémkedsz utánam, a banditáid állandóan utánam szaglásznak. Továbbra is követtetni fogsz?

– Mert akkor mi van?

– Nekem úgy tűnik, nincs rá szükség…

– Reynevan. Kioktatlak én rá, hogyan kell a piócákat felrakni?

Egy ideig hallgattak. Fitying tekintetével egyfolytában visszatért a mennyezeti gerendán lógó elvágott kötélre.

– Menekülnek a patkányok a süllyedő hajóról – szólalt meg eltöprengve. – A patkányok nem csak Sziléziában szőnek összeesküvéseket majorságokban és várakban, keresnek külföldi protekciót, nyalják a püspökök és hercegek hátsóját. Mert süllyed a hajójuk, mert féltik a seggüket, mert vége a csalóka reményeknek. Mert mi vagyunk felül, ők meg alul, a csatornában! Korybut kifingott, Ústínál pogrom és mészárlás van, az osztrákokat elkalapálták, Zwettlnél végeztek velük, Lausitz lángol egész Görlitzig. Uherský Brod és Pozsony retteg, Olomouc és Nagyszombat falak mögött reszket. Prokop diadalt arat…

– Egyelőre.

– Mi van egyelőre?

– Ott, Stříbrónál… A városban azt beszélik…

– Tudom, mit beszélnek a városban.

– Keresztes hadjárat jön ellenünk.

– A szokásos.

– Állítólag egész Európa…

– Nem az egész.

– Nyolcvanezer fegyveres tömeg…

– Szart annyi. Legföljebb harminc.

– De azt beszélik…

– Reynevan – vágott közbe Fitying higgadtan. – Gondolkozz el. Ha tényleg veszély volna, itt lennék még?

Egy ideig hallgattak.

– Egyébként a dolgokra – mondta a táborita hírszerzés főnöke – bármely pillanatban fény derülhet. Bármely pillanatban. Majd hallasz róla.

– Mit? Hogy? Honnan?

Neplach egy mozdulattal elhallgattatta. Az ablakra mutatott. Jelezte, hogy füleljen.

Megszólaltak a prágai harangok.

*

Az Újváros kezdte. Az első a Mária-templom volt, rögtön követte az Emmausi Slovany, egy pillanattal később szólaltak meg a zderazi Szent Vencel-templom harangjai, csatlakozott a kórushoz a Szent István, majd a Szent Adalbert és a Szent Mihály, őket követte csengő, dallamos hangon a Havas Boldogasszony-templom. Egy pillanat múlva harangzúgással telt meg az óváros – először a Szent Egyed, majd a Szent Gál, végül nagy hangon és diadallal a Týn-templom. Aztán megcsendültek a hradzsini harangtornyok – a Szent Benedek, a Szent György, a Mindenszentek. Végül a legméltóságosabb, a legmélyebb hangú, a legbronzosabb, félreverték a székesegyháznak a város fölött szerteáramló szavú harangját.

Az Arany Prága harangjai daloltak.

*

Az Óvárosi Piactéren borzasztó nagy volt a zűrzavar és a tolongás. Rengetegen tódultak ki a városháza elé, a kapu előtt kavargott a tömeg. Még mindig szóltak a harangok. Hallatlan volt a felfordulás. Az emberek tülekedtek, kiabáltak, hadonásztak, mindenfelé csak izzadt, az erőfeszítéstől kivörösödött és izgatott arcokat, tátott szájakat lehetett látni. És lázban égő szemeket.

– Mi van? – Reynevan elkapta egy nyirkos-büdös cserzővarga ruhaujját. – Hírek? Vannak hírek?

– Prokop testvér megverte a kereszteseket! Tachovnál! Agyonverte, szétzúzta őket!

– Nagy csata volt?

– Miféle csata! – kiabálta mellettük egy alak, aki szemlátomást egyenesen a borbélytól rohant ki, az arca félig be volt szappanozva. – Miféle csata! Elmenekültek! A pápahívők elmenekültek! Hanyatt-homlok! Vakrémületben!

– Mindent eldobáltak! – üvöltötte egy izgatott inas. – Fegyvert, puskát, kincset, ennivalót! És elmenekültek! Elmenekültek Tachovtól! Prokop testvér győztes! A Kehely győztes!

– Mit fecsegtek? Elmenekültek? Csata nélkül?

– Elmenekültek, elmenekültek! És a mieink menekülés közben kegyetlenül levágták őket! Tachovot bekerítették, a landfriede urai bent gubbasztanak a várban! Prokop testvér mozsarakkal töri a falakat, maholnap beveszi a várost! Vřesovicei Jakoubek testvér üldözi és üti Heinrich von Plauen urat!

– Csendbe legyetek! Mind legyetek csendbe! Jön Jan testvér!

– Jan testvér! Jan testvér! És a tanácsosok!

Kinyílt a városháza kapuja, egy csoport jött ki a lépcsőre.

Élükön az alacsony, nemes, mondhatni, előkelő külsejű fiatalos Jan Rokycana haladt, a Týn előtti Boldogasszony-templom plébánosa. Az utraquista forradalom akkori vezető ideológusa harmincöt éves volt, Reynevannál tíz évvel idősebb. Máris híres tanítványa mellett a levegőt zihálva kapkodó Stříbrói Jakoubek haladt, az egyetem mestere. Fél lépéssel mögöttük jött Peter Payne, az aszkétaarcú angol. Utána az óvárosi tanácsosok jöttek – a termetes Jan Velvar, Matěj Smolař, Václav Hedvika. És a többiek.

Rokycana megtorpant.

– Cseh testvéreim! – kiáltott fel, és mindkét kezét felemelte. – Prágaiak! Isten velünk van! És Isten fölöttünk van!

A tömeg ordítozása előbb fokozódott, majd csillapult, elhalt. A templomok harangjai is egymás után hallgattak el. Rokycana nem eresztette le a kezét.

– Legyőztük az eretnekeket! – kiáltotta még hangosabban. – Akik megszentségtelenítették a Szent Keresztet, amikor Róma felbujtására feltették bűnös páncéljaikra! Elérte őket Isten büntetése! A viktória Prokop testvéré!

A tömeg egy emberként felordított, éljenzett. A prédikátor elhallgattatta őket.

– Habár pokolbéli hordák érkeztek ide – folytatta –, habár Babilon kinyújtotta felénk véres karmait, habár a római Antikrisztus gonoszsága megint veszélyeztette az igaz vallást, Isten fölöttünk van! A Menny Ura felemelte kezét, hogy megsemmisítse az ellen erejét! Ugyanaz az Úr, aki belefojtotta a Vörös-tengerbe a fáraó hadait, aki arra késztette a midiániták megszámlálhatatlan seregét, hogy elmeneküljenek Gedeon elől. Az az Úr, aki angyalával egyetlen éjszaka alatt megvert száznyolcvanötezer asszírt, ugyanez a Menny Ura töltötte el rettegéssel ellenségeink szívét! Amint a szentségtörő Szennahérib seregei eltakarodtak Jeruzsálem alól, úgy iszkolt el pánikban a rettegéssel eltelt pápahívő csorda Stříbro és Tachov alól!

– Amint megpillantották az ördög szolgái – csatlakozott hozzá Jakoubek vékony hangján – Prokop testvér lobogóin a Kelyhet, amint meghallották Isten harcosainak kórusát, megriadva szerteszóródtak úgy, hogy ketten sem maradtak egymás mellett! Mint a polyva, melyet szél szór szét!

– Deus vicit! – ordította Peter Payne. – Veritas vicit! Te Deum laudamus!

A tömeg rikoltozott és üvöltözött. De annyira, hogy Reynevannak belecsengett a füle.

*

Ezen az estén, 1427. augusztus negyedikén Prága zajosan és zúgva ünnepelte a győzelmet, a prágaiak tébolyult spontán vidámsággal ellensúlyozták a rettegés és bizonytalanság heteit. Énekeltek az utcákon, táncoltak a tereken rakott tüzek körül, vigadtak a kertekben és az udvarokban. A vallásosabbak a valamennyi prágai templomban megtartott impromptu istentiszteleteken dicsőítették Prokop győzelmét. A kevésbé vallásosak más rendezvények széles skálájából választhattak. A kocsmárosok mindenütt, az Ó- és az Újvárosban, a még mindig nagyrészt a tűzvész nyomait viselő Kisoldalon, a Hradzsinban, szinte mindenütt azzal ünnepelték meg a kereszteseken aratott diadalt, hogy mindenkinek ingyen, a cég költségére kínáltak alkoholt, és szolgáltak fel ételt. Prágában széltében-hosszában kiugrottak hát a hordókból a csapok és a dugók, illatoztak a rostélyok, a nyársak és a bográcsok. A ravasz fogadósok szokás szerint kihasználták az alkalmat, hogy a bőkezűség leple alatt megszabaduljanak a megsavanyodással vagy megromlással fenyegetett termékektől, akárcsak azoktól, amelyeknél ez már korántsem csak fenyegetés volt. De ki figyelt volna oda! Megverték a kereszteseket! Elmúlt a veszély! Mulassunk!

Prágában széltében-hosszában vigadtak. Pohárköszöntőket mondtak a hős Kopasz Prokop és Isten harcosai tiszteletére és a Tachov alól elmenekült keresztesek vesztére. Különösképpen a hadjárat vezérének, Otto von Ziegenhain trieri érseknek kívánták azt, hogy a hazafelé vezető úton dögöljék meg, vagy legalább betegedjék meg. Hamarjában összeállított kuplékat daloltak arról, hogy Henry de Beaufort pápai legátus Prokop lobogóinak láttára a rettegéstől belerondított a gatyájába.

Reynevan csatlakozott a mulatozáshoz. Előbb az Óvárosi Piactéren, aztán egy alkalmi – és meglehetősen nagyszámú – társasággal együtt átvonult Perštýnbe, a Medvebocsok fogadóba, a kicsiny Falhoz épült Szent Márton-templom közelébe. Utána a felvidult cimborák átmasíroztak az Újvárosba. Útközben begyűjtöttek néhány iszákost a Havas Boldogasszony-templom temetőjéből, s a mulatozók elindultak a Lóvásártérre. Itt megint két fogadót látogattak meg, a Fehér Kancát és a Mejzlíket.

Reynevan hűségesen elkísérte a társaságot. Neki magának, kár is erről sokat beszélni, vigadozáshoz és ünnepléshez volt kedve, őszintén örült a tachovi győzelemnek, Scharleyért is kevésbé aggódott. Az útvonal megfelelt neki – hiszen az Újvárosban lakott. A Posztó utcába pedig, az Arkangyal patikába, ahol Mézes Sámsonnal találkozhatott volna, nem mehetett. Ezt a szándékát határozottan elvetette. Attól félt, lebuktathatja a titkos helyet, dekonspirálhatja a cseh alkimistákat és mágusokat. És még rosszabb dolgok is történhetnek. Megvolt ennek a kockázata. A Kancában összegyűlt vigadó tömegben felvillant néha a spicli szürke alakja, szürke kámzsája és szürke arca. Fitying, úgy látszik, soha nem tágít.

Mulatott hát, de takarékosan, nem vitte túlzásba az ivást, habár a Posztó utcában megivott mágikus főzetek mindenféle méreggel, így az alkohollal szemben is ellenállóvá tették. Végül azonban úgy döntött, otthagyja a társaságot. A Mejzlíkben a mulatság már eljutott abba a szakaszba – részben már túl is volt rajta –, amelyet Scharley úgy hívott: „borozás, dalolás, hányás”. A nőket nem véletlenül hagyta ki az összeállításból.

Reynevan kilépett az utcára, fellélegzett. Prága elcsöndesedett. A zajos vigadás hangját lassan elnyomta a Moldva-parti békák és a kolostorkerti tücskök kórusa. A Ló kapu felé tartott.

Amerre elment, savanyú szagokat árasztottak a fogadók és pincék, edények csörgése, lányok sikongatása, némileg már álmos kiáltozás hallatszott, és egyre lomhább énekszó.

Já řezník ty řezník oba řezníci

Pudem za Prahu pro jalovici

Jak budu kupovat ty budeš smlouvat

budem si panenky hezky namlouvat!

Szellő rezdült, virág, levél, iszap, füst és Isten tudja még mi mindennek a szagát hozta magával.

Vérszagot is.

Prága még mindig vértől bűzlött. Reynevan továbbra is érezte, hogy ez a bűz üldözi, továbbra is benne volt az orrában. Nyugtalanságot érzett, amit ez a bűz váltott ki. Egyre kevesebb volt a járókelő, a környéken híre-hamva sem volt Neplach spiclijeinek. De a nyugtalansága nem szűnt meg.

Befordult a Régi Pasířská utcába, aztán onnan a Gödörbe. Közben Nicolette-re, Katharina Bibersteinre gondolt. Intenzíven gondolt, és gondolatainak igen gyorsan a következményét is megérezte. Az emlékek annyira élénken és realisztikusan, olyan részletgazdagon láttatták magukat, hogy az egész egyszer csak kibírhatatlan lett – Reynevan ösztönösen megállt, és körülnézett. Ösztönösen, mert tudta, hogy amúgy sem lett volna hová mennie. Prágában már 1419 augusztusában, alig húsz nappal a defenesztráció után kivétel nélkül az összes bordélyházat lerombolták, a vidám lányokat pedig kivétel nélkül mind a városfalakon kívülre űzték. A husziták, ami a szigorú erkölcsöket illeti, nagyon is szigorúak voltak.

Katharina realisztikus és részletgazdag felidézése más gondolatokat is előhívott. A Szent István és Tavacska utca sarkán álló házban lévő lakásnak, amelyet Reynevan Mézes Sámsonnal osztott meg, Blažena Pospíchalová volt a gazdasszonya, a kedves, kék szemű özvegy bővelkedett a női bájakban. Ez a szempár jó néhányszor annyira beszédesen pihent meg Reynevanon, hogy Blažena nagyságáról gyanítani lehetett, szívesen belemenne abba, amit Scharley úgy szokott terjengősen meghatározni, mint ami „kizárólag olyan egyesülésre irányuló vágyakozáson alapszik, amely nem az Egyház által szentesített kapcsolat gyümölcse”. A világ többi része ezt a dolgot jóval kurtábban és jóval világosabban határozta meg. A husziták pedig az ilyen világosan meghatározott dolgokat, amint már erről szó volt, nagyon szigorúan vették. Az igaz, hogy rendszerint inkább szemléltetés gyanánt cselekedtek, de hiszen soha nem lehetett tudni, miért és kivel támad kedvük szemléltetni. Így hát, hiába értette el Reynevan Blažena nagysága pillantásait, úgy tett, mintha nem értené. Részben attól félt, hogy bajba keveredik, részben – és ez volt a döntő ok – arra vágyott, hogy megőrizze hűségét a drága Nicolette iránt.

A merengésből dühös nyávogás szakította ki, hatalmas vörös macska ugrott ki a jobb oldali sötét sikátorból, és rohant végig az utcán. Reynevan azonnal felgyorsította a lépteit. Hát persze, lehet, hogy a macskát Fitying spiclijei riasztották meg. De magányos járókelőkre leselkedő közönséges banditák is lehettek. Alkonyodott, az utca kiürült, és az újvárosi sikátorok sötétben, üresen már korántsem voltak biztonságosak. Kiváltképp most, amikor a városi őrség többségét Prokop seregébe mozgósították, nem volt ajánlatos az Újvárosban magányosan kóborolni.

Reynevan úgy döntött tehát, hogy nem marad magányos. Néhány lépésnyire előtte két prágai ment. Ahhoz, hogy beérje őket, alaposan kellett erőlködnie, ugyanis gyorsan haladtak, és amikor meghallották az ő lépéseit, szemmel láthatóan felgyorsultak. És hirtelen befordultak egy sikátorba. Követte őket.

– Hej, testvérek! Ne féljetek! Csak azt szeretném…

A férfiak megfordultak. Egyiküknek gennyes kelés volt az orra alatt. A kezében pedig kés volt, közönséges henteskés. Az alacsonyabb, zömök másiknál pedig görbe markolatú bárd. Egyik sem Fitying spiclije volt.

Az őszes hajú harmadik, aki mögötte jött, aki a macskát riasztotta fel, szintén nem volt az. Keskeny, tűhegyes tőrt tartott a kezében.

Reynevan visszahúzódott, hátával a falnak támaszkodott. Elővette orvosi táskáját, és felmutatta a banditáknak.

– Urak… – dadogta fogvacogva. – Testvérek… Vigyétek… Nincs nálam semmi más… Ir… Irgal… Irgalmazzatok… Ne öljetek meg…

A banditák addig kemény, feszült arca megenyhült, széles vigyorba, megvető fintorba torzult. Addig fagyos, éber tekintetük lenézően kegyetlen lett. Közelebb jöttek, felemelték a fegyverüket, lesajnálandó könnyű prédát láttak benne.

Reynevan pedig áttért a második fázisra. A lélektani fortély után, à la Scharley, eljött az ideje más módszerek bevetésének. Melyekre más tanítók oktatták ki.

Az első alak egyáltalán nem várt támadást, meg azt sem, hogy az orvosi táskával egyenesen a keléses orrára kap egyet. A másikat sípcsontrúgás ingatta meg. A zömök harmadik elképedt, amikor a bárdja a levegőbe sújtott, ő maga pedig rázuhant egy trágyakupacra, miután elbotlott egy ügyesen elébe tett lábfejben. Reynevan, látva, hogy a másik kettő nekiugrik, eldobta a táskáját, villámgyorsan előrántotta az övéből a tőrét. A késes kar alá nyomta, emelést hajtott végre a csuklóra és a könyökre, pontosan úgy, ahogy a Hans Talhoffer által szerzett Das Fechtbuch ajánlja. Rálökte egyik ellenfelét a másikra, oldalt ugrott, rézsút rohamozott, ilyen helyzetekben ezt a cselvágást ajánlja Fiore de Cividale műve, a Flos duellatorum, a késharcról szóló kötet, első fejezet. Amikor a bandita ösztönösen magasan hárított, Reynevan röviden combon szúrta – ugyanennek a tankönyvnek a második fejezete alapján. A bandita felüvöltött, térdre esett. Reynevan elugrott, gyorsan belerúgott a szemétkupacról felemelkedő férfiba, megint elugrott egy döfés elől, úgy tett, mintha elbotlana, mintha elveszítené az egyensúlyát. Az őszes bandita szemlátomást nem olvasta a klasszikusokat, és cselekről nem is hallott, mert heves, kapkodó kitörést csinált, úgy döfött Reynevan felé, ahogy a kócsag szokott a csőrével. Reynevan higgadtan karon ragadta, úgy fogta le a kezét, ahogy a Das Fechtbuch tanítja, leszorította a vállát, és a falhoz nyomta. A bandita, hogy kiszabadulhasson, bal öklével erősen előrecsapott – egyenesen beletalált a Flos duellatorum előírásai szerint kinyújtott tőr hegyébe. A vékony penge mélyen hatolt be, Reynevan hallotta a szétmorzsolódó kéztőcsontok recsegését. A bandita vékony hangú kiáltást hallatott, térdre hullott, a hasához szorította vérző kezét.

A harmadik merénylő, a zömök, gyors támadásba ment át, keresztvágást tett a bárddal, balra-jobbra, nagyon veszélyesen. Reynevan visszahátrált, kivédte, és egy ugrást téve várakozott valami tankönyvi helyzetre vagy pozícióra. De sem Meister Talhoffer, sem messer Cividale nem voltak hasznosak a számára már aznap. A bárdos bandita mögül hirtelen valami nagy szürkeség bontakozott ki, szürke kámzsában, szürke zekében és szürke nadrágban. Suhant a világos színű fából vágott bot, tompa puffanást hallatott a tarkóval történt energikus találkozása. A szürke nagyon gyors volt. Még mielőtt elesett volna a bandita, újból rá tudott csapni.

Fitying és néhány ügynöke jött be a sikátorba.

– Na mi van? – kérdezte. – Továbbra is úgy véled, ok nélkül követünk?

Reynevan mélyet lélegzett, tátott szájjal kapkodott levegő után. Csak ekkor kezdett buzogni benne az adrenalin. A szeme úgy elhomályosult, hogy a falnak kellett támaszkodnia.

Fitying odament, előrehajolt, megvizsgálta az átszúrt kezű, jajgató banditát. Gyors mozdulatokkal imitálta a Reynevan által alkalmazott német blokkot és itáliai visszavágást.

– No tessék – elismerően, hitetlenkedve csóválta meg a fejét. – Ügyesen csináltad, ügyesen. Ki gondolta volna, hogy ilyen kunsztokat művelsz. Tudtam, hogy vívómesterhez jársz. De annak van két lánya. Azt feltételeztem hát, hogy közülük gyakorolsz valamelyikkel. Esetleg mind a kettővel.

Jelt adott, hogy a zokogó és vérző banditát kötözzék meg. Megnézte volna azt is, akit Reynevan combon szúrt, de mint kiderült, az suttyomban elillant. Megparancsolta, hogy emeljék fel a bottal leütöttet. Továbbra is bódulatban volt, folyt a nyála, és sehogy sem tudott egyenesen nézni, szörnyen kancsalított, a szeme folyton befelé fordult.

– Ki bérelt fel benneteket?

A bandita kancsalított, és köpni akart. Nem ment. Fitying intett, a bandita a veséjére kapta a botütést. Amikor sípolva beszívta a levegőt, kapott még egyet. Fitying hanyagul legyintett, jelt adott, hogy vigyék el.

– Elmondod – ígérte meg távozóban. – Mindent elmondasz. Nálam nem fordul elő, hogy valaki hallgasson.

– Sértené az intelligenciádat – Fitying a még mindig a falnak támaszkodó Reynevan felé fordult –, ha megkérdeném, sejted-e. Ezért kérdem meg. Sejted-e, kinek a műve ez?

Reynevan bólintott. Fitying is bólintott, egyetértőleg.

– A merénylők majd megmondják. Nálam nem fordul elő, hogy valaki hallgasson. Nálam végül még Martin Loquis is beszélt, pedig az kemény és elszánt seggdugasz volt, álmodozó, ügyének igazi mártírja. A néhány forradalom előtti garasért felbérelt latrok már a szerszámok látványára is mindent eldalolnak. De én így is megsüttetem őket. Az irántad, sikertelen áldozatuk iránti puszta szimpátiából. Ne köszönd meg.

Reynevan nem köszönte meg.

– Puszta szimpátiából – folytatta Fitying – még valamit megteszek érted. Megengedem, hogy személyesen, saját kezűleg bosszuld meg a bátyádat. Igen, igen, jól hallod. Ne köszönd meg.

Reynevan ezúttal sem köszönte meg. Egyébként még nem teljesen jutottak el az agyába Fitying szavai.

– Egy idő múlva jelentkezik nálad az emberem. Azt ajánlja, hogy menj a Piactérre, az Arany Lovacska házba, ahol ma beszélgettünk. Gyere oda haladéktalanul. És hozz magaddal íjat. Megjegyzed? Jól van. Ég veled.

– Ég veled, Neplach.

*

A továbbiak eseménytelenül zajlottak le. Sötét volt már, amikor Reynevan eljutott az István és a Tavacska utca sarkára, abba a házba, ahol Mézes Sámsonnal közösen bérelt emeleti szobát Blažena Pospíchalová asszonynál.

Pospíchal harminc év körüli özvegyénél, requiescat in pace, Isten legyen vele, akárki volt is, akármit tett is, akármint élt is, és akármitől halt is meg.

Óvatosan nyitotta ki a kertkaput, bement a tornácra, sötét volt, akárhogy meresztette a szemét. Nagyon vigyázott, hogy az ajtó ne nyikorogjon, és az ódon lépcső ne recsegjen. Mindig vigyázott, amikor sötétedés után jött meg. Nem akarta felébreszteni Blažena asszonyt. Egy kissé tartott azoktól a következményektől, amelyekkel a Blažena asszonnyal való szembesülés járhat, ha erre sötétben kerül sor.

Erőfeszítései ellenére a lépcső pokolian recsegett. Kinyílt az ajtó, királynévíz, rózsa, bor, viasz, lekvár, régi deszka, frissen mosott ágynemű illata áradt ki. Reynevan érezte, amint puha karok simulnak a nyakára, és két puha kebel szorítja a lépcső korlátjához.

– Ünnepelünk ma – súgta a fülébe Blažena Pospíchalová asszony. – Ma ünnep van, fiúcska.

– Blažena asszony… Tényleg… Nem illik…

– Csöndbe légy. Gyere.

– De…

– Csönd.

– Én mást szeretek!

Az özvegy bevonszolta az alkóvba, rálökte az ágyra. Reynevan belesüppedt a keményítőtől illatozó dunyha mélyébe, elmerült, elerőtlenedett a pelyhes puhaságtól.

– Én… mást… szeretek…

– Szeresd csak.

MÁSODIK FEJEZET

amelyben Fitying megtartja a szavát, Kolštejni Hynek szent békét hoz Prágának, a történelem pedig sebeket oszt, megrokkant, és ezzel nehéz munkára készteti a medikusokat.

Fitying megtartotta a szavát. És ezzel egyébként teljesen meglepte Reynevant.

Egy hónap telt el ugyanis a beszélgetésük óta, a tachovi győzelem megünneplésének napja óta. A merénylet óta. És a Blažena Pospíchalová asszonnyal az augusztus negyedikéről ötödikére virradó éjszakán lezajlott incidens óta. Blažena asszonnyal, nincs ezen mit titkolni, utána még jó párszor megismétlődött ez az incidens, és ennek végeredményben több volt a kellemes, mint a kellemetlen oldala. Az előzőek közé tartoztak – többek között – azok az ízletes és bőséges reggelik, amelyekkel Blažena asszony volt szíves elhalmozni a bérlőit augusztus ötödike után. Reynevan és Sámson addig inkább rendszertelenül és szegényesen étkezett, de augusztus ötödike után jóllakva és életükkel megelégedve kezdtek dolgaik után járni, és útközben derűsen rámosolyogtak felebarátaikra, vidáman fütyörésztek, emlékezetükbe idézve a zsemlék, a túró, a hagyma, a májpástétom, az uborka és a zelleres rántotta ízét. Zelleres rántottát különösen gyakran szolgált fel Blažena asszony. A tojás, mondogatta, növeli az erőt, s közben olyan bársonyos tekintetet küldött Reynevan felé, mint a havasi gyopár. A zeller pedig, tette hozzá, növeli a hajlandóságot.

Az események után egy hónappal, már szeptemberben, hatodikán, a Kisboldogasszony ünnepe előtti szombaton, amikor Reynevan és Sámson végzett a zelleres rántottával, megjelent a szobában, csendben, mint a szürke árnyék, a Reynevannak már ismerős, szürke nadrágos, szürke alak.

– Várnak nagyságodra – szólalt meg halkan és röviden. – Az Arany Lovacskában. Máris, uram.

*

A prágai utcák kivételesen üresek voltak, szinte elnéptelenedtek. Érezhető volt a feszültség, a város pulzusa idegesen, nyugtalanul és szabálytalanul vert. A tetők a hajnal előtt lezúdult esőtől csillogtak.

Menet közben hallgattak. Mézes Sámson szólalt meg elsőként.

– Csaknem pontosan két éve voltunk Münsterbergben – mondta. – 1425. szeptember nyolcadikán érkeztél meg Münsterbergbe. Nemes küldetésben, hogy megmentsd a szerelmedet. Emlékszel?

Reynevan válasz vagy megjegyzés helyett meggyorsította a lépteit.

– Ez alatt a két év alatt – Sámson nem tágított – lényeges átalakuláson mentél keresztül. Megváltoztattad – és ez nem csekélység – a vallásodat és a világnézetedet. Időnként mindkettő védelmében fegyverrel mentél csatába, időnként hagytad magad politikusoktól, kémektől és latroktól kihasználni. És már nem a nemes szabadítás az indítékod, hanem ellenkezőleg: a vak bosszú. És ez a bosszú, még ha csoda folytán eléri is a tényleges bűnösöket, amúgy sem adja vissza a bátyád életét.

Reynevan megállt.

– Ezt már megvitattuk – válaszolta kemény hangon. – Ismered az indítékaimat. És megígérted, hogy segítesz. Nem értem tehát…

– Hogy miért térek erre vissza? Mert az ilyesmire mindig érdemes visszatérni. Mindig érdemes próbálkozni, mert hátha működik, hátha felnyitja valakinek a szemét, és értelemmel tölti meg a fejét. De igazad van. Megígértem, hogy segítek. És úgy is lesz. Menjünk.

A Szent Gál-kapuban különös módon nem lehetett őrséget látni, egyetlen fegyverest sem. A jelenség teljesen meglepő volt, ha figyelembe vesszük, hogy a kapu és az árok fölötti hidacska képezte a legfőbb kapcsolatot az Újváros és az Óváros között, és e két negyed között rendszerint annyira feszült volt a viszony, hogy indokolt lett a kapukba fegyveres őrséget állítani. Most nyoma sem volt őröknek, a kapumélyedés teljesen üres volt. Hívogatóan üres. Álnokul. Mintha csapda lett volna.

Üresen tátongtak a Szent Gál-templom mögötti sikátorok is, amelyek általában tele voltak zsúfolva bódékkal és pultokkal, furcsa csend uralkodott a Halpiacon. Az Óvárosi Piactér pedig mintha kihalt volna. Két kutya, egyetlen macska és vagy harminc galamb nagy egyetértésben és harmóniában iszogatta a pellengér alatti pocsolya vizét, rá sem hederítettek a házfalak mellett settenkedő néhány járókelőre.

Esővíztől csillogtak a Týn-templom tornyainak gömbjei. Aranyszigonyként csillogott a városháza tornya.

A városháza tornyán lévő óra a szokott módon nyikorgott, ütött, és mutatott valamit – a szokott módon nemigen lehetett tudni, mit, miért, és mennyire pontosan. A nap állásából ítélve, alig múlt el a tertia.

Fitying az Arany Lovacska-házban várta, ugyanabban a szobában, mint korábban, ezúttal azonban akasztott ember nélkül.

A táborita kém az ablaknál állva ügynök külsejű emberek meg egyáltalán nem ügynök külsejű emberek jelentéseit hallgatta. Észrevette Reynevant. Sámson látványára elfintorodott.

– Megjöttél.

– Megjöttem.

– Nem hoztál íjat – jegyezte meg Neplach savanyú képpel. – Talán jobb is így. Még meglőnéd valamidet. Ennek a te félnótásodnak itt kell maradnia?

– Nem kell. Menj le, Sámson. És várj meg.

– Állj oda – utasította Fitying, miután Sámson kiment. – Oda, az ablakhoz. Állj ott, hallgass, figyelj.

Állt, hallgatott, figyelt. A Piactér továbbra is üres volt. A pellengérnél lévő pocsolya mellett a kutya vakarózott, a macska a saját farkát és annak tágan értelmezett környékét nyalogatta, a galambok a víz mellett tipegtek. Valahol az Ungelt és a Szent Jakab-templom tájékán kürt szólalt meg. Egy pillanat múlva keletről, a lerombolt Szent Kelemen-templom, a volt dominikánusok volt kolostora felől is felhangzott.

Egy ziháló ügynök rontott be a szobába. Fitying meghallgatta a jelentését.

– Jönnek – közölte, és a szomszédos ablakhoz ment. – Nagyjából ötszáz lovas. Hallottad, Reinmar? Ötszáz lovas akarja Prágát elfoglalni, bolondok ezek. Ötszázan akarják átvenni a hatalmat, szájhősök.

– Kicsodák? Kegyeskednél végre megmondani, miről van szó?

– Menekülnek a patkányok a süllyedő hajóról. Gyere az ablakhoz. Nézz ki. Nézz körül figyelmesen. Tudod, kit kell kilesned.

A pellengér alól hirtelen elmenekültek a kutyák, a macska is követte őket. A galambcsapat nagy szárnycsapkodással szállt fel, megriadtak a közeledő patkódobogástól. A lovascsapat dél felől vonult be, a sáncárok felől, az üres Szent Gál-kapu felől. A lovasok – köztük jó néhány nehéz fegyverzetű – hamarosan nagy zörgéssel, csörömpöléssel kezdték megtölteni a Piacteret.

– Diviš Bořek kolíni csapata – Fitying felismerte a színeket és a jeleket. – Častolovicei Půta fegyveresei. Jan Miestecki lovagjai Opocznóból. Jan Michalec páncélosai Michalovicéből. Otto de Bergownak, Trosky urának a lovassága… És az élükön?

Az osztagot teljes páncélzatban, de sisak nélkül vezette egy lovag. Fehér köpenyén a címer kék mezőben ágaskodó aranyoroszlánt ábrázolt. Reynevan látta már ezt a lovagot, ezt a címert. Az ústí csatában.

– Kolštejni Hynek – mondta ki Fitying összeszorított szájjal. – A Valdštejnek štěpanicei ágából, a nagy Markvart nemzetségből. A vyšehradi hős, Kamýk jelenlegi ura, a litomeřicei kapitány. Hosszú utat tett meg a nagyságtól az árulásig. Nézz körül a cimborái között, Reynevan. Figyelmesen nézz. Valami azt súgja nekem, hogy felismersz valakit.

Az Óvárosi Piactéren mindenütt patkók kopogtak, a zörgés, csörgés zaja visszaverődött a homlokzatokról, felmagasodott a tetők fölé. Kolštejni Hynek, az oroszlános lovag közvetlenül az óvárosi városháza kapuja előtt állt meg fakó lovával.

– Szent béke! – kiáltott fel. – Eljött a szent béke ideje! Elég a vérből, az erőszakból és a gyilkolásból! Kiszabadítani a foglyokat! Kiszabadítani Korybut Zsigmondot, törvényes urunkat és királyunkat!

– Elég a véres klikkek kormányzásából! Vége az erőszaknak, a gyilkolásnak és a háborúnak! Békét hozunk nektek!

– Szent béke! – A lovasok kórusban vették át a jelszót. – Szent béke! Pax sancta!

– Prága város népe – ordította Hynek. – A Cseh Királyság székesfővárosához és e királysághoz hű alattvalói! Ide hozzánk!

– Óvárosi polgármester úr! Tanácsos urak! Ülnök urak! Hozzánk! Gyertek!

A városháza kapuja egy hüvelyknyire sem nyílt ki.

– Prága! – kiáltotta Hynek. – Szabad Prága!

És Prága válaszolt.

Csattanva nyíltak ki az ablaktáblák, kitámasztott íjak, puskacsövek, pisztolyok bukkantak elő. Az Óvárosi Piacteret hirtelen, mintegy parancsszóra borította el a lövések fülsiketítő dörgése, a füst és a lőporbűz. A téren összetömörült fegyveresekre golyó- és nyílzápor zúdult. Növekvő erejű kiáltozás, ordítozás robbant ki, jajgattak a sebesültek, nyerítettek és vadul vinnyogtak a sérült lovak. A lovasok összevissza tolongtak, egymásnak ütköztek, felborultak, letiporták azokat, akik kiestek a nyeregből. Egy részük azonnal vágtatni kezdett volna kifelé, de a Piactérről nem volt menekvés. Az utcákat hirtelen gerendákkal barikádozták el, keresztbe kifeszített láncokkal torlaszolták el. Az akadályok mögül nyílvesszők szisszentek. És mindenfelől, a Vas utca, a Michalská, a Hosszú Třída, a Celetná, a Týn felől felfegyverzett emberek rohantak ki a Piactérre.

A lovasok egymást védték pajzsaikkal, a városháza előtt egy kupacba tömörültek, Kolštejni Hynek igyekezett rendet csinálni, berekedt a kiáltozástól. A házakból meg folyamatosan lőttek, golyók és nyilak repültek az Óvárosi Piacteret körbevevő házak ablakaiból – az Egyszarvúból, a Vörös Kapuból, a Bárányból, a Kőharangból, a Hattyúból. Lőttek nagy és kicsiny ablakokból, ablakmélyedésekből, a tetőkről, a tornácokról és a kapualjakból. A lovagok és vitézek egymás után zuhantak le a nyeregből, rúgkapáltak az összeesett lovak.

– Jól van – ismételte meg Fitying összeszorított szájjal. – Jól van, prágaiak. Csak így tovább! Ajaj, nem kerülsz ki innen élve, uram, Valdštejnek Kolštejn ura. Nem kerülsz ki épségben.

Kolštejni Hynek mintha meghallotta volna, mert a csapata egyszer csak két egységre oszlott. Az egyik, amelyben mintegy száz lovas volt, és egy ezüst-fekete pajzsos lovag vezette, elvágtatott a Szent Miklós-templom irányába. A másik, élén magával Hynekkel, rátámadt a Hosszú Třída felől rohamozó csőcselékre.

Az első osztag kikerült Reynevan látómezejéből, csak az ordítozásból és a zajokból következtethette ki, hogy a lovasok megpróbálnak áttörni a barikádokon, hogy utat vágjanak a híd és a Kisoldal felé. Azt ellenben látta, ahogy Hynek osztaga nagy lendülettel rohanta meg a felfegyverzett polgárokat, ahogy az első vonalat legyőzte, ahogy a másodikat szétszórta. És ahogy fennakadt a harmadikon, belerohant a lándzsák, dzsidák és vasvillák képezte akadályba. A prágaiak keményen ellenálltak, nem hagyták magukat megrémíteni. Sokan voltak. Erősek voltak. Magabiztosak.

Mert egyre újabbak jöttek.

– Halál az árulókra! – ordították támadás közben. – A Moldvába velük!

– Üsd, üsd, ne kímélj senkit!

Felágaskodva nyerítettek a sebesült lovak, a vértől csúszós földre zuhantak a lovasok. És az ablakokból még mindig repültek a nyilak, a nyilak, a nyilak…

– Üsd az árulókat! A Moldvába!

A lovasok visszavonultak, visszatértek a térre, szétszóródtak, kicsiny csoportokban rohantak szanaszét, hogy önállóan törjenek át a barikádokon és a láncokon a Szent Miklós-templom mellett és a Michalskán. De Hynek nem volt velük. A vyšehradi és ústí hős alatt összeesett a ló, kasza vágta el a mellső lábát. A lovagnak még sikerült leugrania, a kardot sem engedte el, levágta azokat, akik megtámadták. Hátával nekitámaszkodott az Elefánt nevű ház falának, odaszólított magához néhány hasonlóan szorult helyzetben lévőt, de mikor látta, hogy nyíltól találva esnek el, beugrott a boltozatos tornácra, vállával betaszította az ajtót. A prágaiak halomban rontottak be a nyomában a ház belsejébe. Hyneknek nem volt esélye. Nem tartott sokáig, vérrel borított teste a Markvartok oroszlánjával ékeskedő köpenyben repült ki az emeleti ablakból, és zúzódott szét a prágai kövezeten.

– Defenesztráció! – nevette el magát Fitying, démoni vigyorral az arcán. – A második defenesztráció! A kutya mindenit, ez tetszik nekem! Igazságosság és szimbolika!

Az ablakon kidobott Hynek adott még néhány gyenge életjelet. A prágaiak körülvették. Kis ideig haboztak. Végül valaki megtörte a habozást, és egy gerellyel leszúrta a lovagot. Egy másik fejszével vágott rá. Aztán mind szúrni-vágni kezdték.

– Ez az! – nevetett Neplach. – Szimbolika! Nem, Reynevan? Mit szólsz…

Elhallgatott. Reynevan nem volt a szobában.

*

El kell ismerni, hogy az átlósan ezüst és fekete mezőkre osztott pajzs lovagja okosan és ötletesen mentette az életét. Először is, az őt azonosító pajzsot már a Piactéren eldobta. Amikor pedig a Gyümölcspiacon a barikádokról visszaszorított lovasok a Szent Lénárd-templom mögé vonultak vissza, ahol újra prágaiakba botlottak, és elkeseredett küzdelembe bocsátkoztak velük, az ezüst-fekete lovag habozás nélkül megfordította a lovát, és eltűnt a sikátorokban, vágtatás közben rángatta le a válláról a gazdag hímzésű köpenyt. Kacsákat és koldusokat felriasztva lovagolt ki a Pocsolya térre. Az üldözőknek a Piactér felől idehallatszó kiáltásait meghallván, szitkozódott, leugrott a nyeregből, rácsapott a ló farára, maga pedig eltűnt a Kardkovács utca felé vezető szűk és sötét utcácskában. A prágaiak ordítozva rohantak a lópatkók dobogása után a dominikánus kolostor felé, amerre a Moldva folyik. A folyó örvénylő vizében, amint a horda már unalmasan egyhangú ordítozásából kiderült, ott végzi hamarosan valamennyi lázadó és áruló.

A hangok elhalkultak, eltávolodtak. A lovag fellélegzett, bajsza alatt elmosolyodott. Már csaknem biztos volt benne, hogy sikerrel jár.

És, ki tudja, talán úgy is lett volna, ha nem alakult volna úgy, hogy Reynevan tökéletesen ismerte a terepet. A Kardkovács utcában és az onnan kivezető sikátorokban a forradalom előtti időkben hangulatos és olcsó bordélyok voltak, ezt a környéket tehát pompásan ismerte a Károly Egyetem minden diákja és minden bakkalaureátusa. Ráadásul Reynevan és Mézes Sámson mágiát is használt. Telepatikus amuletteket. Ezek nagyon egyszerűek, de az alapvető telekommunikációhoz elegendőek. A követéshez és az üldözéshez.

Az ezüst-fekete lovag várt egy pillanatig, ezt az időt arra használta fel, hogy páncélját egy ott talált posztódarabbal takarja el. A falhoz simult, mert patkócsattogást hallott, de csak egy oldalán megsebesült ló futott arra, lovas nélkül. A lovat billegve és bőgve követte egy tarka tehén – hogy honnan került ide, azt a fene se tudta.

Amikor csend állt be, a lovag sietősen elindult a Kardkovács utca felé. Kilépett az utcára, egy pillanatra megtorpant, körülnézett, a harc és a mészárlás halkuló hangjait fülelte. Aztán bement a legközelebbi árkádok alá, egy udvarba, ahol hozzákezdett, hogy levegye azokat a vasakat, amelyek leleplezhetik. Levett a kötélen száradó fehérneműk közül egy erősen kikopott, igen bő inget, melyet szemlátomást egy terhes vagy egyszerűen csak természetesen kövér nőnek varrtak. Amikor áthúzta a fején az inget, egy pillanatig nem látott semmit.

Reynevan és Sámson ezt a pillanatot használta ki.

Reynevan lendületesen fejbe csapta a lovagot egy fölszedett deszkával. Sámson vállon ragadta a leütöttet, megrázta, felemelte, és teljes erővel a falhoz vágta. A lovag csodálatosképpen, ahelyett, hogy magatehetetlenül lecsúszott volna a fal mentén, visszapattant, kirántotta hüvelyéből a szablyáját, és támadott. Sámson félreugrott, Reynevan a deszkát lendítette meg, a lovag erősen csapott vissza, előredöfött, olyan gyorsan és szakértő ügyességgel, hogy Reynevan, ha nem vett volna vívómestertől leckéket, elbúcsúzhatott volna a májától és az életétől. A lovag fürgén megforgatta a szablyát, és gyors vágást hajtott végre; ha Reynevan nem tanulta volna meg az elhajlást, a penge egészen a nyakcsigolyákig metszette volna keresztül a gégéjét. A veszélyes helyzetet Sámson enyhítette, egy botütéssel verte ki a fegyvert a lovag kezéből, majd egy ökölcsapással leterítette. A csapás hatalmas volt, de a lovagnak újfent esze ágában sem volt az esés után fekve maradni. Felpattant, két kézzel ragadott meg egy üres hordót, felemelte, nyögött egyet, az erőfeszítéstől kivörösödve, akár egy lövedéket, Mézes Sámson felé hajította. Itt is kőbe ütközött a kasza. Sámson röptében kapta el a hordót. És mint egy labdát, úgy dobta vissza. A lovag összeesett, rázuhant egy szalmacsomóra.

Felállni már nem tudott. Reynevan és Sámson rávetették magukat, összepréselték, a kezét kicsavarták és megkötözték. A fejét a női inggel burkolták be. A lábát hosszú kötéllel csomózták össze a bokájánál. És a kötélnél fogva elvonszolták egy közeli pincébe. Nemigen finomkodtak vele. Nem törődtek azzal sem, hogy a lovag feje ütemesen kopog a kőlépcsőn, miközben jajgat és szitkozódik.

A lovagot rálökték egy halom káposztafejre, felült, nyögdécselt és káromkodott. Amikor Reynevan letépte a fejéről a rongyot, pislogott. A pincének volt egy kicsiny ablaka, valamennyire lehetett hát látni ezt-azt. A lovag hosszan nézegette Reynevant, rövidebben Sámsont. És azonnal felmérte, hogy kettejük közül kizárólag az egyik lehet tárgyaló fél. Egyenesen Reynevan szeme közé nézett, köhintett.

– Ésszel – mosolyt erőltetett magára. – Meggondoltan, testvér. Minek osztozkodnál másokkal, ha minden a tiéd lehet? Túlságosan nehéz és bizonytalan időket élünk ahhoz, hogy megvesd a garast. A garas pedig az erszényedbe száll, megígérem.

Reynevan titkolt megkönnyebbüléssel sóhajtott fel. Mostanáig nem volt benne száz százalékig biztos, és már előre nyugtalankodott a lehetséges tévedés következményei miatt. De amikor a lovag megszólalt, már szó sem lehetett tévedésről. Ezt a hangot hallotta két éve, szeptember tizenharmadikán Sziléziában, a baumgarteni cisztercita majorságban.

– Rászolgáltál… – az ezüst-fekete lovag megnyalta a szája szélét, rábámult Reynevanra. – Rászolgáltál a jutalomra. Már csak a ravaszságodért is. Ravaszul kaptál el, kár a szóért. Helyén van az eszed, kár a szóért…

Elhallgatott. Rájött, hogy hiába beszél, a szavai nem tesznek semmilyen hatást a címzettre. Azonnal taktikát cserélt. Kevély arcot vágott, és hangnemet változtatott. Úrit, parancsolót.

– Smiřicei Jan Smiřický vagyok. Felfogtad, fiú? Jan Smiřický! Az értem kapott váltságdíj…

– Ott, a Piactéren – szakította félbe Reynevan –, cimborád, Hynek pucér hullája már a pellengéren lóg. Van még mellette hely.

A lovag nem szegte le a fejét. Reynevan felfogta, kivel van dolga, de tartotta magát a választott stratégiához. Továbbra is igyekezett őt megfélemlíteni és megijeszteni.

– Többi bajtársaid közül csak azok menekültek meg, akiket Rokycana plébános védett meg, amikor saját testével takarta el őket a csőcselék dzsidái elől, őket behurcolták a városháza tömlöcébe. Miután végigkergették őket a hamarjában kiötlött „erény ösvényén”, a botokkal és szekercékkel felfegyverzett emberek sorfalai között. Nem mindegyikük tette meg élve ezt az ösvényt. Tart a hajsza a többiek után, a csőcselék pedig még mindig a városháza előtt várakozik. Azon töprengsz, miért is mondom neked ezt? Mert iszonyú nagy kedvem lenne hozzá, hogy odacipeljelek, a Piactérre, hogy kiadjalak a prágaiaknak, és nézzem végig, ahogy a botok között futsz. Tudod-e, miért lenne ehhez kedvem? Sejted-e talán?

A lovag behunyta a szemét. Aztán nagyra nyitotta.

– Te vagy az… Most ismerek rád.

– Elárultad a bátyámat, Smiřicei Jan Smiřický, halált hoztál reá. Ezért majd számolsz. Épp azon gondolkodom, mi legyen a módja. Amint mondtam, a prágaiak kezére adhatnálak. Itt helyben, saját kezűleg meríthetnék kést a bordáid közé.

– Kést? – A lovag hamar visszanyerte az önuralmát, gúnyosan lebiggyesztette az ajkát. – Te? A bordáim közé? Hát csak rajta, ifjabbik Bielaui uram. Bátran!

– Ne provokálj!

– Ne provokáljak? – Jan Smiřický felröhögött és kiköpött. – Én nem provokálok. Én gúnyolódom! Ismerem az embereket, a szemükön át be tudok hatolni a lelkükbe. A tiédbe is behatoltam, és annyit mondok: te még egy csirkét sem ölnél meg.

– Megmondtam, odahurcolhatlak a városháza elé. Ott csapatostul várakoznak a kevésbé érzékenyek.

– Becsókolhatsz a seggembe. Pont ezt javaslom neked. Teljes szívemből ezt ajánlom.

– Szabadon is engedhetlek.

Smiřický elfordult. Nem elég gyorsan, Reynevan elkapta a szemvillanását.

– Tehát mégis – kérdezte egy pillanat múlva – váltságdíj?

– Így is lehet nevezni. Választ adsz néhány kérdésemre.

A lovag ránézett. Sokáig hallgatott.

– Te kölyök – szólalt meg végül fintorogva, elnyújtott hangon. – Te sziléziai németecske. Te kuruzsló doktorka! Mit gondolsz, kivel van dolgod? Én Smiřicei Jan Smiřický vagyok, cseh nemes, felövezett úr, mělníki és roudnicei kapitány! Az őseim Legnanónál és Milánónál, Askelónnál és Arszufnál harcoltak. Az ősapám Mühldorfnál és Crécynél tett szert dicsőségre. Válaszoljak a kérdéseidre? Neked? Dugd fel magadnak, hígvelejű.

– Te, nemes Smiřický úr, árulást szőttél, akár egy közönséges bandita, a honfitársaid ellen. Azok ellen, akik kapitánnyá tettek, akik Mělníkbe és Roudnicébe ültettek. Hálából összeesküdtél ellenük Oelsi Konráddal, Boroszló püspökével. Két éve, Sziléziában, egy cisztercita majorságban. Két teljes év telt el azóta, de bizonyosan emlékszel rá. Mert én emlékszem. Minden egyes ott kiejtett szóra.

Smiřický belefúrta a tekintetét. Hallgatott egy pillanatig, néhányszor nagyot nyelt. Amikor megszólalt, a hangjában a meglepődés mellett őszinte csodálat hallatszott.

– Tehát te vagy az… Te voltál ott. Te hallgattál ki… Az ördög vigyen el! El kell ismerni, nagyvonalúan és határozottan forgolódsz széles e világban. Csodállak. De egyúttal sajnállak is. Az ilyenek fiatalon halnak meg. És rendszerint erőszakos halállal.

Mézes Sámson a bűvös amulett segítségével mentális jelzést küldött. De noha üldözés közben tűrhetően sikerült a kommunikáció, most, kétlépésnyi távolságból teljességgel kivehetetlen volt a jel. Illetve a tartalma volt kivehetetlen, nyilvánvaló volt ellenben az intenzitása. Reynevan ezt arra irányuló javaslatnak értette, hogy határozottan cselekedjék.

– Válaszolni fogsz a kérdéseimre, Smiřický úr?

– Nem, nem válaszolok. Úgy véled, hogy tudsz valamit, amivel rám ijeszthetsz, zsarolhatsz? Szart se tudsz, ifjabb Bielau úr. És tudod, miért? Mert történelmi időket élünk. Minden nap változást hoz. Ezekben az időkben, te sarlatán, a zsarolóknak nagyon gyorsan kell cselekedniük, másképp a zsarolásukból csúfot űznek. Nem figyelted meg, mi történt ma az utcán? Kolštejni Hynek oldalán lovagoltam be Prágába. Egyenesen Kolínból érkeztünk, Diviš Bořek úrtól, aki fegyvereseket adott nekünk. Kéz a kézben jöttek velünk, nyíltan, olyan elszánt katolikusok és huszitaölők csapatai, mint Častolovicei Půta és Otto de Bergow. Semmi titok nincs benne, miért jöttünk. Az volt a szándékunk, hogy elfoglaljuk a városházát, és átvegyük a hatalmat, mert Prága caput regni, akié Prága, azé Csehország. Ki akartuk szabadítani Korybutot, és királlyá akartuk őt tenni. Igazi királlyá, azaz Róma jóváhagyásával. Meg akartunk állapodni a pápával, aki a hírek szerint hajlandó a kompromisszumra a liturgia tekintetében, kész engedni a Kehely és a sub utraque specie áldozás tekintetében. Kész tárgyalni. De nem Táborral, nem a radikálisokkal, nem azokkal, akiknek a keze papok vérétől iszamós. Rožmberki Oldřichhal és a landfriede uraival egyesülve, végezni akartunk a radikálisokkal, el akartuk tiporni az Árvákat, fel akartuk számolni Tábort, vissza akartuk állítani a rendet a Cseh Királyságban. Felfogod?

– Prágába – Smiřický nem várta meg, míg Reynevan válaszol – nyíltan és felnyitott sisakrostéllyal vonultunk be. Ennél világosabban aligha mutathattam volna meg, mit akarok, ki ellen és mi ellen vagyok. Kivel tartok, kivel közösködöm. Ma minden kiderült és megmutatkozott. Akkor mit akarsz tenni? Most, amikor teljes hosszában kibújt a szög a zsákból, elmész Táborba, és kihirdeted: „Halljátok, testvérek, újdonságot mondok néktek: Smiřicei Jan az ellenségetek, a katolikusokkal sző ellenetek összeesküvést”? Tavalyi hó, Bielaui uram, tavalyi hó! Kinevetteted magad, elkéstél. Persze egy éve, egy hónapja még…

– Egy hónapja még – fejezte be Reynevan gúnyosan mosolyogva – leleplezhettelek volna, veszélyes voltam. Tehát orgyilkosokat küldtél rám. Lovagi módra, Smiřicei uram, nemesi módra. Valóban büszkék lehetnek rád a túlvilágon dicsőségben fürdő őseid, az askelóni és crécyi hősök.

– Ha azt hiszed, hogy sajnálkozni fogok emiatt, akkor kibaszottul tévedsz.

– Válaszolsz a kérdéseimre.

– Úgy tűnik, már javasoltam, hogy csókolj be a seggembe? Következésképpen megújítom a javaslatomat.

Mézes Sámson hirtelen felállt. Reynevan pedig megesküdött volna rá, hogy Jan Smiřický megijedt.

– Ez a háború! – kiabálta, és ez megerősítette Reynevant a meggyőződésében. – A háború, ember! Aki árthat neked, az ellenség, az ellenséget pedig elpusztítják! A bátyád Tábornak, Žižkának, Švamberknak és Hviezdának dolgozott, tehát az ellenségem volt, árthatott és ártott is. A boroszlói püspök, ellenkezőleg, értékes szövetséges volt, érdemes volt őt megnyerni. A püspök a Sziléziában működő táborita kémek nevét akarta, hát megkapta a listát. A püspök amúgy régóta gyanakodott a bátyádra, az én segítségem nélkül is elkapta volna. A boroszlói püspöknek megvannak a maga eszközei és módszerei. Csodálkoznál rajta, mennyire eredményesek.

– Nem csodálkoznék, láttam ezt-azt. A tevékenységének az eredményességét sem tagadom. Meghalt már az általad említett Jan Hviezda, meghalt Švamberki Bohuslav. És ott, a cisztercita majorságban te tetted mindkettőjüket a püspök hóhérainak célpontjává. Švamberk nagy nemzetségből volt. Nagyobból és idősebből, mint a tiéd, pedig te az elődeiddel dicsekszel. Bohuslav Švamberk miatt vérpad vár rád, a rokonai majd gondoskodnak róla.

Sámson megint jelet küldött. Reynevan megértette.

– Hviezda és Švamberk – jelentette ki közben Smiřický – csatában kapott sebeikbe haltak bele. Beszélj, vádolj csak, senki sem hiszi el…

– Senki sem hiszi el a fekete mágiát? – fejezte be Reynevan. – Ezt akartad mondani?

Smiřický összeszorította a száját.

– Az ördögbe is, mit akarsz? – robbant ki hirtelen. – Bosszút? Hát rajta, állj bosszút! Ölj meg! Igen, elárultam a bátyádat, pedig úgy megbízott bennem, amint Krisztus bízott meg Júdásban. Elégedett vagy? Természetesen hazudtam, a bátyádat soha nem láttam szemtől szembe, csak hallottam róla… Mindegy, kitől. De kiadtam a püspöknek, ezért pusztult el. Téged pedig Neplach kémjének, provokátornak és esetleges zsarolónak tartottalak. Csinálnom kellett veled valamit. A felbérelt íjász, hihetetlen, de célt tévesztett. Kétszer próbáltalak megmérgezni, de nyilván nem hat rád a méreg. Felfogadtam három gyilkost, nem tudom, mi lett velük. Eltűntek. A körülmények csupa szerencsés összejátszása, ifjabbik Bielaui úr. Nagyon furcsán szerencsés összejátszása. Nem beszélt itt véletlenül valaki nemrég a fekete mágiáról?

Fitying, gondolta Reynevan, vallomásra kényszerítette az elfogott banditákat. Bizonyára már korábban kapott jelzéseket a készülő puccsról, a banditák kínzás közben elmondták a többit, megerősítették a gyanút. Az összeesküvőkre csapda várt, nem volt esélyük. Jan Smiřický, amikor gyilkosokat bérelt fel ellenem, elveszítette Prágát. Kolštejni Hynek pedig elveszítette az életét.

– A süllyedő hajóról menekülnek a patkányok – mondta, inkább magának, mint a lovagnak. – Tachov után, Prokop és Tábor hatalmának növekvése közepette ez volt az egyetlen esélyetek. Államcsíny, hatalomátvétel, Korybut kiszabadítása és trónra emelése, kiegyezés a pápasággal és a landfriedével. Mindent egyetlen lapra tettetek fel. Hát, nem jött össze.

– Nos, nem jött össze – válaszolta a lovag különösebb érzelem nélkül, és továbbra is Sámsont nézte, nem Reynevant. – Vesztettem. Akárhogy nézzük is, oda a fejem. Jó, legyen, aminek lennie kell. Ölj meg, adj ki Neplachnak, lökj a csőcselék kése alá, ahogy tetszik. Már elegem van ebből az egészből. Csak egy kérésem van, egy dologért folyamodom… Van Prágában egy kisasszony. Alacsony rangú. Add át neki a gyűrűmet és a keresztemet. És az erszényemet. Ha kérhetném. Tudom, a zsákmányotok… De ő szegény lány…

– Válaszolj a kérdéseimre – Reynevan megint meghallotta Sámson telepatikus jelzéseit –, és magad adod neki oda. Még ma.

Smiřický lehunyta a szemét, hogy elrejtse szeme villanását.

– Tőrbe csalsz. Te nem bocsátasz meg nekem. Nem mondasz le a bátyád megbosszulásáról…

– Te csak elárultad. Mások szurkálták össze karddal. Tudni akarom a nevüket. Gyerünk, üzletelj, alkudj ki valamit valamiért. Tedd lehetővé, hogy bosszút álljak rajtuk, én meg lemondok róla, hogy rajtad álljak bosszút.

– Mi a garancia rá, hogy nem csalsz meg?

– Semmi.

A lovag hallgatott egy darabig, hallhatóan nagyot nyelt.

– Kérdezz – szólalt meg végül.

– Hviezda és Švamberk. Meggyilkolták őket, igaz?

– Igaz… – nyögte ki Smiřický. – Alighanem… Nem tudom. Gyanítom, de nem tudom. Lehetséges.

– Fekete mágia?

– Bizonyára.

– A püspökkel folytatott beszélgetésen még valaki vett részt. Magas. Karcsú. Vállig érő fekete haj. Madárarc.

– A püspök tanácsadója, segítője és bizalmasa. Ne szúrj keresztül a pillantásoddal. Hisz tudod vagy tudni véled. Ő hajtja végre a piszkos munkát a püspöknek. Nem kérdéses, hogy ő gyilkolta meg Bielaui Petert. És számosan másokat is. Jusson eszedbe a kilencvenegyedik zsoltár…

– A repülő nyíl nappal. Timor nocturnus. A démon, mely délben pusztít…

– Te mondád – fintorodott el Smiřický. – Te mondtad ki a szót. És alighanem beletaláltál. Akarsz egy jó tanácsot, fiú? Tartsd magad tőle távol. Tőle és…

– A fekete lovasoktól, akik azt kiáltják: „Adsumus”. Akik, akár az aszaszinok, titkos arab keverékekkel bódítják magukat. Akik fekete mágiát művelnek.

– Te mondád. Ne törj rájuk. Higgy nekem, és hallgass a tanácsomra. Még csak megközelíteni se próbáld őket. És ha ők próbálnak megközelíteni, menekülj. Minél messzebbre és minél gyorsabban.

– A nevét. A püspök bizalmasáét.

– Tőle, ez biztos, maga a püspök is fél.

– A nevét.

– Ő tud rólad.

– A nevét.

– Birkart von Grellenort.

Reynevan előhúzta a tőrét. A lovag ösztönösen behunyta a szemét. De azonnal ki is nyitotta, merészen feltekintett.

– Ez minden, Jan Smiřický uram. Szabad vagy. Ég veled. És többé ne próbálkozz rám támadni.

– Nem próbálkozik – szólalt meg Mézes Sámson hirtelen. Jan Smiřický szeme nagyon tágra nyílt.

– Neked – folytatta Sámson nyugodtan, egyáltalán nem törődve a kiváltott hatással. – Neked, Smiřicei Jan, nem válnak javadra az árulások és az összeesküvések. Nem fizetődnek ki. A jövőben is így lesz. Óvakodj az összeesküvéstől és az árulástól.

– Annyi eszme van benned, annyi terv. Annyi ambíció. Tényleg jól jönne valaki, aki mögéd áll, valaki, aki súgva tanácsot ad, javasol, emlékeztet. Rescipiens post te, hominem memento te, cave, ne cadas. Cave, ne cadas, Jan Smiřický uram.

– Figyelj, ha van füled. Nescis, mi fili, diem neque horam. Az ambícióid, Smiřický uram, oda vezetnek, hogy elbuksz. De nem tudod sem a napját, sem az óráját annak a bukásnak.

*

Amikor Reynevan kijött a pincéből, Sámson eltűnt valahová, de egy pillanat múlva máris előbukkant. A sikátorokon keresztül a Kardkovács utca felé indultak el.

– Úgy gondolod – kezdte Reynevan –, hogy ez okos dolog volt? Ez a befejező beszéd? Mi volt ez tulajdonképpen? Jóslat?

– Jóslat? – Sámson feléje fordította idiótaarcát. – Nem. Csak valahogy kikívánkozott belőlem. Hogy okos volt-e? Semmi sem okos. Legalábbis itt, a te világodban.

– Aha. Hogy is nem találtam ki elsőre. Ha már itt tartunk, a Posztó utcába mész?

– Persze. Te nem?

– Nem. Biztos, hogy sok a sebesült; ahogy Rokycanát ismerem, bevitette őket a templomokba. Csomó munka lesz, minden orvos jól jön. Azonkívül Neplach keresni fog. Nem kockáztathatom meg, hogy engem követve eltaláljon az Arkangyalba.

– Értem.

Kimentek a Piactérre. Már nem lógott a pellengéren Kolštejni Hynek, Kamýk ura, litomeřicei kapitány, a Valdštejnek štěpanicei ágából, a nagy Markvart nemzetségből származó lovag meztelen, bestiálisan megcsonkított hullája. Bizonyára Rokycana plébános parancsára vették le onnan. Rokycana plébános, noha fájlalta, az öldöklést megtűrte, hivatalosan még jóvá is hagyta, persze bizonyos határokig, persze kizárólag igaz ügyben és csak akkor, ha a cél szentesítette az eszközöket.

De a holttestek meggyalázását soha nem engedte meg. No, mondjuk, szinte soha.

– Jó utat, Reinmar. Add ide az amulettet. Még elveszítenéd, és akkor Telesma letépi a fejemet.

– Ég veled, Sámson. Aha, elfelejtettem megköszönni. A telepatikusan adott sugalmakat. Nekik köszönhettem, hogy olyan simán ment Smiřickývel.

Sámson ránézett, kretén arcán egyszer csak széles, kretén mosoly fénylett fel.

– Ravaszságodnak és intelligenciádnak köszönhetően ment simán – mondta. – Én keveset segítettem, semmivel sem szolgáltam, hacsak nem számítjuk a Smiřickýhez vágott hordót. Ami pedig a sugalmakat illeti, olyanokat egyet sem adtam. Csak telepatikusan siettettelek, arra kértelek, hogy siess. Mert szörnyen kellett pisálnom.

*

Munka valóban jó csomó volt, kiderült, hogy minden gyógyításban jártas kéz jól jött, mindegyikre szükség volt.

A Týn előtti Boldogasszony-templom mindkét hajóját sebesültek töltötték meg, és Reynevan úgy hallotta, hogy sok páciens feküdt a Szent Miklós-templomban is. Reynevan csaknem sötétedésig, a többi medikussal együtt illesztett egybe töréseket, állított el vérzést és varrt össze mindent, amit össze lehetett varrni.

És amikor befejezte, amikor felállt, hogy kiegyenesítse fájó hátgerincét, amikor újra elfojtotta a vér és a tömjén bűzétől kiváltott rosszullétét, amikor végre el akart menni mosakodni, mintegy a föld alól, szellem módjára bukkant fel előtte a szürke gatyás, szürke alak. Reynevan felsóhajtott, és elment vele, nem vitatkozott, és nem kérdezett semmit.

*

Bohuchval Neplach a Celetná utcában a Cseh Oroszlán fogadóban várta. A fogadóban kitűnő sört főztek, híres volt a konyhája, de túlbecsült renoméját beleszámolta az egyes fogások árába, így hát Reynevan nem járt ide, nem tellett rá sem diákkorában, sem most. Most először nyílt alkalma megismerkedni a berendezéssel és az elismerésre méltó, csábító konyhai illatokkal.

A táborita hírszerzés főnöke magányosan lakomázott egy sarokban, vitézül és szorgalmasan dolgozott fel egy sült libát, közben semmibe vette, hogy a zsír foltokat ejt a ruhaujján, és telecsöpögi ezüstfonallal átszőtt zubbonyának az elejét. Észrevette Reynevant, egy mozdulattal jelezte, hogy foglaljon helyet, mellékesen ezt a mozdulatot azzal a korsó habos sörrel hajtotta végre, amellyel a libapecsenyét öblítette le. És tovább evett, fel sem nézett. Arra nem is gondolt, hogy Reynevannak enni- vagy innivalót ajánljon fel.