DR. STEVEN R.GUNDRY

ÉS JODI LIPPER

BÉL-JÓLLÉT

Gyógyító étrend a fizikai, szellemi
és érzelmi egyensúlyért

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Steven R. Gundry, MD with Jodi Lipper: Gut Check – Unleash the Power of Your Microbiome to Reverse Disease and Transform Your Mental, Physical, and Emotional Health

Published by arrangement with Harper Wave, an imprint of HarperCollins Publishers.

Copyright © 2024 by Dr. Steven R. Gundry. All rights reserved.

Ez a könyv az egészség megőrzésére irányuló tanácsokat és információkat közöl, így nem helyettesíti az orvos vagy más egészségügyi szakember javaslatait, csupán azok kiegészítésére szolgálhat.

Jacket image © Dimitris66 / iStock

Hungarian translation © Gyárfás Vera, 2025

Hungarian edition © Open Books, 2025

Fordította Gyárfás Vera

A magyar szöveget szakmailag ellenőrizte Dr. Gombár Szofi

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Györe Bori

Szerkesztő Szabó Zsuzsa

Olvasószerkesztő Török Tünde

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-648-6

Pearlnek, Flónak és Miltnek, Bevnek és Bobnak:
nektek köszönhetem, hogy Penny a lelki társam!

BEVEZETÉS

BAKTERIÁLIS AGYMOSÁS

Mit szólnál, ha azt mondanám, hogy a szabad akarat puszta illúzió, de a sorsunkat nem valamiféle hatalmas, rejtélyes világegyetem határozza meg, hanem bennünk működik egy hatalmas, rejtélyes univerzum, amelyet lassanként megismerünk? Mire a könyv végére érsz, remélem, elhiszed nekem, hogy ez a belső világegyetem azért jött létre, hogy útmutatást és támogatást nyújtson, és lehetőséget adjon neked a javulásra – ugyanis tudtunkon kívül tönkretettük ezt a birodalmat –, és arra, hogy gyógyírt találj minden problémádra.

Láttad a Men in Black – Sötét zsaruk című filmet? Az egyik jelenetben Frank, a mopszli – egy űrlény – elárulja a főszereplőknek, hogy az általuk keresett galaxis itt van a Földön: „A galaxis az Orion övén található”. Az emberek érthető módon összezavarodnak. Feltételezik, hogy az űrlény a jól ismert Orion nevű csillagképről beszél, amely természetesen nem a Földön van, ráadásul mindössze három csillagból áll az öve, szemben a galaxisok százmillióra becsült csillagszámával. Hogy rejthetne három nyamvadt csillag egy teljes galaxist?

Frank folytatja a magyarázatot: „Mikor tanuljátok meg végre ti, emberek, hogy nem a méret a lényeg? Attól, hogy valami fontos, még lehet nagyon-nagyon kicsi!”

A cselekmény előrehaladtával a főszereplők hozzám hasonlóan megértik, hogy váratlan helyeken is létezhetnek galaxisok. Ezt próbálta megértetni velük Frank, a mopszli. Kiderül, hogy egy Orion nevű macska nyakörvéhez csillagok, naprendszerek és lényekkel teli bolygók elképzelhetetlenül hatalmas galaxisa kapcsolódik. Világos, ugye? Ez Orion öve.

A film szereplői ugyanazt a hibát követték el, mint az emberek általában. Nem az eget néztük, de nem a megfelelő helyeken kerestük az egészségünkkel és a hosszú élettel kapcsolatos megoldásokat. Önmagunkon kívül kutakodtunk, abból indultunk ki, hogy a legfontosabb dolgok fizikailag nagy méretűek, tehát csakis rajtunk kívül létezhetnek, pedig jóllétünk és egészségünk legfontosabb, legnagyobb horderejű összetevői valójában a legkisebbek is egyben. És magunkban kell keresnünk őket.

Az igazság az, hogy az emésztőrendszerünkben működő galaxis legalább tízezer különböző fajhoz tartozó baktériumok trillióiból áll össze, továbbá egyelőre ismeretlen számú vírusból, gombából és más mikrobából. Ez a bélrendszerünk biomja. A szájbiom körülbelül hétszáz baktériumfajból, a bőrbiom körülbelül ezer különböző baktériumfajból áll. Más könyveimben már kifejtettem, hogy ezekből a mikroszkopikus élőlényekből épül fel a holobiom. E mikrobák több mint hárommillió génből állnak, szemben az ember mindössze huszonháromezer gént tartalmazó génállományával.

Gondolj csak bele, milyen hatalmas mennyiségről beszélünk. A bolygón valamivel több mint nyolcmilliárd ember él. Ez azt jelenti, hogy a bélrendszeredben 12 500-szor annyi baktérium található, mint ahány ember él a Földön. Ha inkább a növények adatai érdekelnek, szívesen mesélek azokról is: a legfrissebb számítások szerint mintegy hárombillió fa van a Földön.[1] Ez a hétszerese a szakértők korábbi becslésének, pedig az ember több milliárd fát vág ki évről évre. De még az új számítások szerint is kilencvenhéttrilliószor több baktérium van a beleidben, mint ahány fa él a Földön.

Amikor még az ősidőkben orvosi egyetemre jártam, azt tanították nekünk, hogy az emberi bélrendszer egy üreges cső. Bemegy az étel, lezajlik az emésztés, a szervezet felszívja a fehérjét, a cukrot és a zsírt, a maradék pedig székletként távozik. Ma már tudjuk, hogy a bélrendszerünk buja trópusi esőerdőre hasonlít: önálló ökoszisztémával és közösségekkel rendelkezik, továbbá többféle jelzőrendszer működik benne, az egysejtű organizmusok ugyanis e nyelvek segítségével kommunikálnak.

Megdöbbentő módon e nyelvek segítségével üzenik meg az elmédnek és a testednek, hogyan gondolkozzon, érezzen és viselkedjen, illetve hogyan gondoskodjon a bőröd, az ízületeid, a szerveid, a sejtjeid, sőt a sejtjeidben lévő sejtszervecskék egészségéről – vagy éppen ellenkezőleg, hogyan indítson támadást ellenük gyulladással és betegséggel. Az egysejtű organizmusok milliárdjai elképzelhetetlen, egyenesen döbbenetes formákban manipulálnak és irányítanak minket.

Mindössze hat év telt el A növényparadoxon megírása óta. Akkoriban azt hittem, sokat tudok, és örömmel jelenthetem, hogy az idő igazolta: jó nyomon járok. Ám a könyv megjelenése óta eltelt időben a tudósok merőben új információkat fedeztek fel a mikrobiomról és azokról a nyelvekről, amelyek segítségével a mikrobiom tagjai kommunikálnak egymással, és ami még fontosabb, szabályozzák sejtjeink erőműveit, a mitokondriumokat. E kommunikációs jelek segítségével egészségi állapotunk, jóllétünk és élettartamunk minden vetületét irányíthatják. Hamarosan megtanulod megérteni és a javadra fordítani ezt a rendszert.

Mindenekelőtt egy (szó szerint) parányi példával szeretném bemutatni, hogyan irányítanak minket ezek az élőlények.

Sokan hallottak már a Toxoplasma gondii nevű egysejtű organizmusról, a toxoplazmózis nevű betegség okozójáról. A terhes nőket óva intik a macskaalom szoros közelségétől, arra kérik őket, hogy a terhesség ideje alatt inkább a partnerük kezelje az almot, a macskák széklete ugyanis tartalmazhatja a Toxoplasma gondii oocisztáit. Ha a terhes nő elkapja a toxoplazmózis fertőzést, az súlyos egészségügyi károkat okozhat a magzatnak. Az emberek többsége persze nem foglalkozik azzal, hogy ez az egysejtű élőlény mit keres egyáltalán a macskaalomban.

Kérlek, ne lapozz tovább. Ígérem, akár tervezel terhességet vagy macskatartást, akár nem, a kérdés téged is érint, nem is sejted, mennyire.

A toxoplazmának két életciklusa van. Az organizmus el szeretne jutni egy gazdatesthez, és a végcél előtt bevet egy közvetítő gazdatestet is. Ebben az esetben a macska a végcél. Lehet akár tigris vagy házimacska is, csak macskaféle legyen. A toxoplazma csak a macskafélék beleiben képes ivarosan szaporodni – márpedig valamennyi létforma végső célja a szaporodás, hogy továbbadhassa a génjeit a következő generációnak.

A toxoplazma végcélja tehát a macska, közvetítő gazdatestként pedig a rágcsálókat használja. Ez így teljesen logikus. Hiszen a rágcsáló közismerten a macska kedvenc zsákmánya. Gondolj csak a Tom és Jerryre, gyermekkorom kedvenc rajzfilmjére. A toxoplazma szép nyugodtan megbújik a rágcsálóban, és reménykedik, hogy a rágcsálót előbb-utóbb elfogyasztja egy macska, ő pedig a macska bélrendszerébe kerülhet.

A toxoplazma azonban az évmilliók során odáig fejlődött, hogy nem puszta várakozással tölti az idejét, hanem képes oly módon megváltoztatni a rágcsáló viselkedését, hogy a macska nagyobb valószínűséggel csapjon le rá. Micsoda? Egy egysejtű organizmus képes befolyásolni egy emlős lépéseit? Bizony ám, és ezzel a könyvvel azt az információt szeretném mindenképpen átadni neked, hogy az egysejtű organizmusok sokkal intelligensebbek, mint hinnénk – nemcsak képesek lennének irányítani minket, hanem már most is azt teszik. Méghozzá folyamatosan.

Na jó, mondod most magadban, akkor a toxoplazma biztosan megbénítja vagy más módon manipulálja a rágcsálót, hogy az könnyebben kerüljön a macskafélék karmai közé. Ez valóban logikus lenne, a toxoplazma mégis bonyolultabb és rafináltabb megoldást talál a manipulációra. A bátor kis Jerryvel szemben a rágcsálók többsége ösztönösen tart a macskáktól. Amint meglátják a macskát, vagy csak megérzik a macskavizelet szagát, máris menekülőre fogják. Ha fogsz egy rágcsálót, amely soha életében nem találkozott macskával (vagy a vizeletével), a szag hatására elszalad. Ez a félelem és az ahhoz kapcsolódó stresszreakció a túlélés érdekében a rágcsáló programozásának része.

A toxoplazma ennél a reakciónál lép közbe. Oly módon manipulálja a rágcsáló agyának félelemmel kapcsolatos pályáit, hogy az állat nem pusztán nem fél a macskavizelettől, hanem kifejezetten vonzódik hozzá. Tehát nem menekül el hanyatt-homlok, hanem közelebb lopakodik. Szimat, szimat… hűha, micsoda finom illat! Hoppá, jön a kandúr! És a rágcsáló máris nagyobb valószínűséggel végzi a macska gyomrában.

Hogy csinálja ezt a toxoplazma? A Stanford Egyetemen működő laboratóriumában Robert Sapolsky, az egyik példaképem, egyben a biológia, a neurológia és az idegsebészet professzora toxoplazmával fertőzött patkányok agyi kémiáját vizsgálta, és döbbenetes felfedezést tett.[2]

A rágcsálók és az emberek agyában is az amigdala felel a félelemért. A toxoplazma beszivárog a rágcsáló idegrendszerébe, és átalakítja az idegsejtnyúlványokat, azokat az ágakat, amelyeken keresztül az idegsejtek kommunikálnak egymással. Ezzel megszakad a kapcsolat az amigdala félelemmel kapcsolatos áramkörei között. Ám a toxoplazma ennél is pontosabb munkát végez: a más típusú félelemhez kötődő áramkörökhöz nem nyúl, csak azokat szakítja meg, amelyek a ragadozóktól való félelemért felelősek.

A ragadozó ettől kezdve nem fél a macska vizeletétől, a szag hatására nem jelentkezik nála stresszreakció, nem fogja menekülőre. Eddig rendben is vagyunk. De hogy veszi rá a toxoplazma a rágcsálót, hogy kifejezetten csábítónak érezze a vizeletet? Kiderült, hogy a toxoplazma génállományában megtalálhatók azok a gének, amelyek segítségével előállítható a tirozin-hidroxiláz, a dopaminszintézis kulcseleme; a dopamin nevű ingerületátvivő anyag az élvezettel, a vonzalommal, a várakozással és a jutalommal függ össze. A termelődő dopamin a rágcsáló agyába kerülve aktivál egy újabb áramkört: a félelemcsökkenés és a dopamin-jutalomrendszer együttes hatására felerősödik a szexuális vonzalom.

Ettől kezdve a rágcsáló nem mutat stresszreakciót a macskavizelet szagától, mert nem működnek többé a ragadozóktól való félelemmel összefüggő pályák. Sőt, mivel működésbe lép a szexuális vonzódás áramköre, kifejezetten jólesik neki a szag. Így aztán az állat nem menekül a macskavizelet formájában jelentkező veszély elől, hanem egyenesen felé tart, és ezzel sokszor a vesztébe rohan.

Ez az elképesztő egysejtű organizmus a saját önző céljai érdekében teljesen átformálta egy emlős agyi kémiáját és viselkedését. Nem semmi, ugye? Ám ezek a gazfickók nem állnak meg a rágcsálóknál. 2022-ben a terepen dolgozó biológusok észrevették, hogy a Yellowstone Nemzeti Park szürke farkasai között gyakori a toxoplazma-fertőzés, és felmerült bennük, hogy a farkasok viselkedését is manipulálja valami. Kiderült, hogy a toxoplazmával fertőzött farkasokból negyvenhatszoros valószínűséggel lesz falkavezér[3], [4] a toxoplazma nélküli farkasokhoz képest. A falkavezéri szerep nyilván vakmerőséget, kockázatvállalást is igényel, és ezek az állatok a toxoplazma-fertőzés hatására több kockázatot vállaltak. De miért foglalkozik a toxoplazma a farkasokkal? Mert a szürke farkas első számú veszélyforrása a puma, más néven a hegyi oroszlán, más néven a macska.

Most biztosan eszedbe jut a macskaalommal kapcsolatos helyzet. Mi az összefüggés a toxoplazma és az ember között? A toxoplazmával fertőzött emberek egy része súlyosan megbetegszik, mások viszont nem mutatnak tüneteket, hiába van jelen a szervezetükben a toxoplazma. A becslések szerint a fejlett országokban a lakosság egyharmada fertőzött. Őket tünetmentesnek tekintik, mert nem mutatják a betegség jeleit, ez azonban nem jelenti azt, hogy nem befolyásolja őket a toxoplazma.

A toxoplazma éppen a lappangási időszakban kezdi termelni a dopaminhoz szükséges enzimeket. Minket nem vonz a macskavizelet, de a toxoplazmával fertőzött ember azért impulzívabban viselkedik, hajlamos fittyet hányni a szabályokra, és nagyobb valószínűséggel sodorja magát veszélybe, hogy megmentsen másokat! Más szóval az úgynevezett hősök felett talán csak átvette az irányítást a toxoplazma.[5] A toxoplazmával fertőzött ember két-háromszoros valószínűséggel vezet meggondolatlanul, és hal meg autóbalesetben, mint azok, akikben nincs jelen a fertőzés.[6] A dopaminfelesleg hatására veszélybe sodorjuk magunkat.

Érdekes összefüggés mutatkozik a toxoplazmózis és a skizofrénia között is.[7] Tudjuk, hogy a skizofréniás páciensek agyában megváltozik a dopaminszint. Ha a toxoplazmás rágcsálóknak a skizofrénia kezeléséhez használt gyógyszereket adják be, nem vonzza többé őket a macskavizelet. Őrület.

De mit akar a toxoplazma az embertől? Hiszen nem is tud szaporodni a bélrendszerünkben. A világ bizonyos részein az emberek és a nagy emberszabásúak jelentik a tigrisek és más nagymacskák elsődleges táplálékát. Néhány kutató meg is vizsgálta legközelebbi rokonainkat, a csimpánzokat, amelyeket előszeretettel fogyasztanak a párducok. És láss csodát, a toxoplazmával fertőzött csimpánzok nem tartanak a párducvizelettől.[8] És mint mondtam, a toxoplazma nem válogat a macskafélék között: éppen olyan boldogan szaporodik a tigris és a párduc bélrendszerében, mint Tom cica pocakjában.

Más szóval a toxoplazma ugyanúgy használ minket (és közeli rokonainkat, a csimpánzokat), mint a rágcsálókat: megszünteti a félelmünket, és a veszély felé hajt, hogy könnyű prédává váljunk. A bolygó legjobban működő organizmusának tartjuk magunkat, meggyőződésünk, hogy az agyunk irányítja a viselkedésünket, pedig alapvetően mi is csak óriási laboratóriumi patkányok vagyunk.

Most kellene diadalmasan a levegőbe öklöznöm? Lesznek még ebben a könyvben heuréka-pillanatok.

A helyzet az, hogy nem ritka ez a mintázat. A toxoplazmához hasonlóan számtalan más egysejtű organizmus is gazdatestként használ minket, hogy rendkívül összetett, rafinált és intelligens megoldásokkal uralkodjon rajtunk.

Ahogy Frank, a mopszli kérdezte: „Mikor tanuljátok meg végre ti, emberek, hogy nem a méret a lényeg?” Igazság szerint még mindig nem tudunk mindent erről a mikroszkopikus galaxisról. De nincs időnk totojázni, nem várhatjuk meg, amíg teljesen összeáll a kép. Túl sokáig elhanyagoltuk ezeket a mikrobákat, inkább azt a viszonylag kisszámú sejtet vizsgálgattuk, amelyekből összeáll az, amit emberinek vélünk. Most nagy árat fizetünk ezért. A számoknak hatalmuk van, és ezek a számok bedühödnek, ha legyintünk rájuk.

Márpedig éppen ezt tettük. Nemcsak legyintettünk a többségre, hanem kifejezetten ellenségesen bántunk velük. Az elmúlt ötven évben egyik újítást vezettük be a másik után, és közben elhanyagoltuk, kiszipolyoztuk és tönkretettük a mikrobiomunkat. Nem véletlen, hogy ezzel párhuzamosan jelentősen emelkedett a súlyos betegségek előfordulása, az elhízástól a jelenlegi mentális egészségügyi válságon át az autoimmun betegségek járványáig: nap mint nap találkozom velük munka közben.

Ebben a könyvben látni fogod, hogy a felsorolt betegségek és számos társuk közvetlenül összefüggenek azzal, ahogy a modern élet megtizedelte bélrendszerünk többségi részvényeseit. Nyugodtan kijelenthetjük, hogy a mikrobák dühösek, és elegük van. Nem nélkülözhetjük többé az egészséges beleket.

Van egy jó hírem is: a beleinkben élő lények túlnyomó többsége nem sodor minket veszélybe, ellentétben a toxoplazmával. Épp ellenkezőleg! A saját jól felfogott érdekükben is azt szeretnék, ha élnénk és virulnánk. E bélbarátok – szeretem így hívni őket – nézőpontjából mi vagyunk a macska; a beleinkben akarnak szaporodni, és továbbadni a génjeiket.

Szimbiózisban élünk ezekkel a lényekkel. A testünkben találnak otthonra. Louis Pasteur óta azt halljuk, hogy az ellenségeink, rosszat akarnak nekünk, de legalábbis jobban járnánk nélkülük. Ma azonban már tudjuk, hogy sokkal rosszabb életünk lenne, ha nem lennének. És ha jól bánunk velük, ők is gondoskodnak rólunk.

Több mint huszonnégyezer évvel ezelőtt Hippokratész kiválóan látta a helyzetet, amikor kijelentette: „Minden betegség a bélben kezdődik.” Szerinte az orvos egyben nyomozó is. Valamennyiünkben ott van a „zöld életerő-energia” (görögből fordítva), amely tökéletes egészséget biztosít. Az orvosnak az a feladata, hogy azonosítsa azokat a tényezőket, amelyek akadályozzák a zöld életerő-energia virágzását, és hogy további beavatkozás nélkül megtanítsa a páciensnek e tényezők kiiktatását.

Nem akarok a kelleténél spiribbnek tűnni, de véleményem szerint Hippokratész az életerővel rátapintott a lényegre. Akármi is a pácienseim problémája, mindig leások az alapvető okig, ami kivétel nélkül a belekben rejtőzik. Máshol már leírtam, hogy ha sikerül visszaállítani a bélrendszer egyensúlyát, a betegség enyhül, vagy akár meg is szűnik. Nincs más dolgom, mint Sherlock Holmesként cselekedni. A zöld életerőnk az övünk mögött élő egészen parányi lények galaxisa! És most, hogy a tudósok lassan megértik a betegségek mögött húzódó mechanizmusokat, érdemes továbbfejleszteni Hippokratész elméletét: mondjuk ki, hogy minden betegség gyógyítható a bélben. A könyvben szereplő program segítségével rád is ez vár.

Vágjunk hát bele! Egy egész galaxist kell feltérképeznünk.

1. FEJEZET

ESŐERDŐ A TESTED

Képzeld el, hogy hatalmas bulit tartasz. A vendégek listájának összeállításakor sok mindent figyelembe kell venni. Életed különböző időszakaiban más-más barátokat szereztél: vannak köztük egyetemi évfolyamtársak, munkahelyi barátok, és olyanok is, akikkel életed során megismerkedtél itt-ott. És gondolnod kell a partnered barátaira is.

Jó lenne, ha mindenki mindenkivel jól kijönne, de sajnos nem ez a helyzet. A munkahelyi barátaid és az egyetemi barátaid kölcsönösen nem szívelik egymást. Nem értenek egyet politikai kérdésekben, és ez már a korábbi bulikra is rányomta a bélyegét. Még komoly viták is kialakultak.

Nagy a kísértés, hogy külön-külön találkozz a két csoporttal, de ezúttal tényleg nagy bulit szeretnél csapni. Lehet, hogy különleges alkalomról van szó. Azt is megfigyelted, hogy a csoportok közötti versengés nem feltétlenül rossz, segít kordában tartani a dolgokat. Ráadásul minden csoport más-más erényekkel bír, és ezek sokszor kiegészítik egymást. Az egyik munkahelyi barátod csodálatos mártogatóst készít articsókából, de az egész mit sem érne a (természetesen gabonamentes) keksz nélkül, amit egy másik csoporthoz tartozó barátod hoz a kedvenc boltjából. A partnered egyik barátjának bioborászata van, és a bora tökéletesen illik a másik barát gazdaságában készített kecskesajthoz. Ha nincs ott minden vendég és az általuk hozott finomságok, nem lehet teljes az élmény.

Akkor hát mit teszel? Elküldöd a vendégeidnek a meghívókat. Mielőtt érdemben visszajeleznének, még kérdezgetnek: „XY is ott lesz?”, „Vihetek magammal valakit?”, „Mit vigyek?” Amikor már biztosan tudják, hogy a csoportjuk többi tagja is ott lesz, rábólintanak a meghívásra, és megbeszélik, hogy ki mit visz.

Akár hiszed, akár nem, valami nagyon hasonló zajlik a beleidben is, méghozzá minden nap, minden órában és percben. A bélbarátaid azonban nem csak bulizni gyűlnek össze. Együtt dolgoznak, együtt játszanak, és mindent megtesznek a homeosztázis – az egymástól kölcsönösen függő elemek közti egyensúlyi állapot – megőrzése érdekében, feltéve, hogy egészséges a mikrobiomod, és a megfelelő arányban tartalmazza az egymást támogató fajokat és az opportunista vagy patogén mikroorganizmusokat.

A keverék összetételétől függően működnek együtt a károdra vagy a javadra, és minden egyes lény egyedi viselkedése a nagy terv része. Mivel funkcióikban egymástól függenek, és szívesen versengenek egymással, nélkülözhetetlen a sokféleség. Az egyes fajok azonban csak akkor teszik a dolgukat, ha tudják, hogy elegendő számú egyed biztosítja a hátországot.

Hogyan csinálják ezt? Természetesen beszélgetnek egymással, méghozzá egy olyan nyelven, amelyet a tudósok még éppen csak kapiskálnak.

SZORGOS KIS BÉLBARÁTAID

Egy pillanatra távolodjunk el a buli hasonlattól, és nézzünk meg egy másik analógiát: ezt is előszeretettel használom a mikrobiomra, amelynek ökoszisztémája a népsűrűsége és a sokfélesége miatt is hasonlít az esőerdőre. Több is ez, mint analógia. A bélrendszer mikrobiomja egy önálló, buja, sűrű ökoszisztéma, rengeteg különböző, mégis összefüggő, versengő és sokszor egymástól kölcsönösen függő fajjal.

A mikrobiom mindenkinél egyedi (erre hamarosan visszatérek), de valamennyi egészséges emberi mikrobiomra azonos alapmintázatok jellemzők, legalábbis funkcionális nézőpontból. Ez azt jelenti, hogy hiába élnek más-más fajok a te beleidben és az én beleimben, ha mindketten egészségesek vagyunk, akkor a mikrobiomunk nagyon hasonlóan működik. Ebben is az esőerdőre hasonlít: a világ minden esőerdője hasonló mintázatok szerint működik, ugyanakkor az egyes esőerdőkben egészen másféle fajok élnek.[1]

Az esőerdőben és a bélközösségekben is a legkülönfélébb alakok fordulnak elő: segítőkész lények, szorgalmas lények, lusta lények és jó néhány rosszfiú is, őket „gazfickónak” hívom. A bélrendszerben – ahogy az esőerdőben is – ezek a fajok egymástól függenek. Mindenkinek megvan a maga feladata, de annak elvégzéséhez különféleképpen támaszkodnak egymásra. Egyetlen bélben élő lény sem külön sziget!

A baktériumok sokszor támogatják egymást a feladatok ellátásában, bizonyos fajok pedig csak akkor képesek a munka elvégzésére, ha egy másik faj előbb megteszi a maga dolgát. Olyan ez, mint egy futószalag. A sorban második munkás (nem beszélve az utána következőkről) nem sokat tehet, amíg nem érkezik meg az alkatrész az elsőtől. Kapóra jön, hogy bizonyos baktériumfajok hasonló funkciót töltenek be, ezért szükség esetén előfordul, hogy átveszik egymás munkáját. Az első alkatrészt tehát nem egyetlen munkás készíti a futószalag mellett. Ettől működhet hasonlóan a mikrobiomunk, még akkor is, ha a pontos összetételük nem egyforma.

Szükségünk van ennyiféle karakterre – még a rosszfiúkra is. Nem az a cél, hogy kizárólag boldog, segítőkész, védelmező lények népesítsék be a mikrobiomunkat. Nem szabadulhatsz meg egyszer s mindenkorra a rosszfiúktól. A lényeg, hogy a jó szándékú bélbarátok segítségével kordában tartsd őket.

Most biztosan fölmerül benned, hogy mi is a cél. Az egészséges mikrobiom három legfontosabb jellemzője: stabilitás, sokféleség, valamint az együttműködés és a versengés megfelelő egyensúlya. Ez a három tényező kölcsönhatásban van egymással, azaz minél sokfélébb a mikrobiomod, annál stabilabb lesz.

Mielőtt rátérnénk a mikrobiom három vetületére, meg kell értenünk a bélbaktériumok különböző szerepét. Az emberek többsége tisztában van vele, hogy ezek a baktériumok segítenek az étel emésztésében. Ez igaz is. De a tudósok napról napra többet tudnak meg e baktériumok bonyolult szerepéről a folyamatban.

A bélbaktériumok feldolgozzák a táplálékot, és anyagcseretermékeik – például vitaminok és rövid szénláncú zsírsavak – a bélfalon keresztül felszívódva a szervezeted rendelkezésére állnak. De nem minden bélbaktérium képes bármilyen típusú ételt feldolgozni. Bizonyos baktériumok a keményítők lebontásának szakértői. Mások a fehérjék erjesztéséhez értenek. Megint mások csak egy bizonyos tápanyagot követelnek, például oxalátot[2] (ez egy növényi vegyület). Olyan baktérium is akad, amelyiknek először egy bizonyos rövid láncú zsírsavat (short chain fatty acid, SCFA), például acetátot kell fogyasztania, és azt alakítja át egy másik rövid láncú zsírsavvá, például butiráttá[3]. És így tovább. Mindegyiknek megvan a maga szűk területe.

Ez azt jelenti, hogy ha nem a megfelelő elegyű bélbarátok tevékenykednek az érdekedben, nem jutsz hozzá minden tápanyaghoz az ételből, akármilyen étrendet követsz is. Gyakran hangoztatom: Nem az vagy, amit megeszel. Az vagy, amit a haverjaid megemésztenek. Ezzel tisztában voltam már egy ideje, emlegettem is a korábbi könyveimben, de csak nemrégiben derült ki számomra, hogy bélbarátaink nemcsak a cukrokat, a keményítőket, a fehérjéket és a zsírokat dolgozzák fel, hanem ők aktiválják élelmiszereink legfontosabb vegyületeinek egy részét, például a polifenolokat is.

Éveken át hallgattuk, hogy a polifenolok antioxidánsok, óvják a sejtjeinket az oxidálódástól, azaz a sejtjeinket öregítő amortizációtól. Nemrég viszont két megdöbbentő dolog jutott a tudomásomra a polifenolokkal kapcsolatban: egyrészt egészen más okból hasznosak, amint azt később részletesen kifejtem majd, másrészt csak akkor hasznosak, ha rendelkezel a megfelelő bélbarátokkal a feldolgozásukhoz és az aktiválásukhoz. A polifenolok ráadásul képesek szabályozni, hogy egyáltalán milyen bélbarátok élhetnek a bélben, és/vagy megakadályozhatják a bélbarátokat olyan káros vegyületek előállításában, amelyek hosszú távon kedvezőtlenül hathatnak az érrendszerre.[4]

De ezzel még nem ér véget a történet. A bélbarátaid befolyásolják a hormonális (endokrin-) rendszered, az idegrendszered, és ami talán a legfontosabb, az immunrendszered nagy részét. Ez azt jelenti, hogy megfelelő mikrobák híján nemcsak bél- és gyomorpanaszok várnak rád, hanem sokkal súlyosabb dolgok is. Felborul a hormonháztartásod, nagy valószínűséggel romlik a mentális egészségi állapotod, depresszióval és szorongással küzdesz, az immunrendszered pedig nem tudja majd, mikor és hol kell támadásba lendülnie, ami kiterjedt gyulladáshoz és betegségekhez vezet.

Mindebben az a legfontosabb, hogy a mikrobiomod egy része felelős a szervezeted „kapuinak őrzéséért”, méghozzá a bélrendszer bevonatán keresztül. Ezek a „kidobóemberek” döntik el, hogy mi juthat be, és mi marad kívül. Ha a bélbarátaid ellened dolgoznak, vagy túl kevesen vannak az eredményes munkavégzéshez, a kórokozók és egyéb rossz dolgok bejutnak oda, ahová nem lenne szabad – a vérkeringésedbe –, és ez számtalan problémát okoz. (Ugye érthető?)

Nem meglepő hát, hogy amikor segítek a pácienseimnek a bélbiomjuk helyreállításában, óriási változás áll be az egészségi állapotukban, minden javul: a bőr-, csont- és ízületi betegségek, a szívbetegség, az Alzheimer-kór és a demencia, a mentális egészségügyi problémák, a cukorbetegség, a rák és az autoimmun betegségek valamennyi típusa. Időközben rájöttem, hogy a felsorolt betegségek jó része maga is autoimmun jellegű, és közvetlenül a bél hibás működéséből eredeztethető.

Valószínűleg már fel is merült benned a kézenfekvő kérdés, nevezetesen az, pontosan hogyan is gyakorolnak a bélbarátaid ilyen széles körű hatást. Természetesen úgy, hogy a szervezeted minden részével kommunikálnak! Az elmúlt néhány évben végzett kutatásaimmal ezt a nyelvet igyekeztem megtanulni, és újra meg újra meglep a zsenialitása és az összetettsége. Könyvemben mindenkit bevezetek e nyelv rejtelmeibe.

Most, hogy már kezded érteni az egészséges mikrobiom fontosságát, mindenekelőtt vizsgáljuk meg a három meghatározó tényezőt.

AZ EGÉSZSÉGES MIKROBIOM SAROKKÖVEI

Ökológiai stabilitás

Az ökológiai stabilitás azt jelenti, hogy zavar esetén a rendszer képes visszatérni az egyensúlyi állapotba. Ez teszi fenntarthatóvá az ökoszisztémákat.

Ha a zavar nem rendkívüli erejű, a mikrobiom az esőerdőhöz hasonlóan őrzi ökológiai stabilitását. Az egyedek bélrendszerében általában kialakul a baktériumfajok egyedi keveréke, és ez az elegy tartósan állandó marad.[5] Ha összehasonlítanánk két, több évtized különbséggel levett mintát a mikrobiomodból, jobban hasonlítanának egymásra, mint kettőnk egyazon napon levett mintái.

A mikrobiom ökológiai stabilitása létfontosságú. A stabil mikrobiommal rendelkező páciensek gyorsabban lábalnak ki az üzemzavarból, legyen az valamilyen csúnya baktérium, mint a listeria, széles spektrumú antibiotikum szedése vagy bármi más. A bélrendszer mindenkinél máshogy reagál, de már a röviden szedett antibiotikum is akár két évig tartó komoly fennakadást okozhat a mikrobiomban![6] Valahányszor ugyanazt az antibiotikumot szedjük, egyre súlyosbodik a zavar, és egyre nehezebb visszatérni az egyensúlyi állapothoz.[7],[8]

Mi történik, ha a bélbiom nem képes visszatérni az egyensúlyi állapotba, tehát nem stabil? Idézd fel, hogy a bélrendszeredben sokféle jó és rossz baktérium is éldegél. Ha a mikrobiomod instabil, néhány új rosszfiú felbukkanása akár fel is boríthatja az egyensúlyt. Ha a rosszfiúk gyorsan szaporodnak, átvehetik az uralmat. Ha szerencséd van, ez rosszullét formájában jelentkezik. Ebből tudod, hogy lépned kell. De ha eleinte még nem érzel fennakadást, akkor a rossz baktériumoknak bőven lesz idejük olyan környezet kialakítására, amely megágyazhat az egész életen át tartó krónikus betegségeknek.

Stabil mikrobiom mellett viszont hiába betegít meg a listeria vagy más csúnya baktérium, a jófiúk felülkerekednek, és gyorsan visszaállítják az egyensúlyi állapotot. Egyszerűen fogalmazva a stabil mikrobiom sokkal ellenállóbb, mint az instabil.[9] Így már mindjárt érthető, hogy a mikrobiom súlyos, instabilitást okozó zavara betegséghez vezethet.[10],[11]

Egyetlen olyan időszak van, amikor instabil mikrobiomra van szükség: csecsemőkorban. A csecsemő mikrobiomja bizonytalan, mert nagyon gyorsan változik, és nagyjából a harmadik életévre stabilizálódik. Elnézést kérek, hogy eltérek a tárgytól, de ez nagyon fontos. Csak néhány éve dőlt meg az addig bevett elmélet, és ma már tudjuk, hogy a terhesség alatt az anya szájában, bélrendszerében és hüvelyében található mikrobiom jelentősen befolyásolja a magzat egészségét. A méhlepény még baktériumokat is tartalmaz! Egészséges terhesség esetén az anya mikrobiomja természetesen még stabilabbá válik, hogy támogassa a magzat fejlődését.

A hüvelyi szülés során a csecsemő még erősebben érintkezik az anyai mikrobiommal, a bélrendszerébe bekerülnek ezek a baktériumok, hogy később a saját mikrobiomja megalapozásául szolgáljanak. Megszületés után azonban, az első két-három életévben, a csecsemő mikrobiomja gyorsan változik, hogy kialakuljon a bélbaktériumok komplex közössége. Ez a folyamat az ökológiai szukcesszióra hasonlít, amelynek során egy adott élőhely fajainak összetétele idővel átalakul.[12] Ebben a folyamatban a különböző közösségek természetes úton átadják a helyüket egymásnak, és minden közösség megteremti a következő boldogulásához szükséges feltételeket.

Egy pillanatra térjünk vissza az erdőre: ha a megfelelő éghajlaton parlagon hagynak egy területet (amire ma sajnos kevés az esély), először rét lesz belőle. A fű tápanyagokat juttat a talajba, így először bokrok, majd fák nőnek ki a földből, végül létrejön az erdő. Előbb-utóbb véget ér a folyamat, a rendszer stabilizálódik.

Ugyanez történik a csecsemő bélrendszerében is. Az anyától származó első „úttörő” fajokat szisztematikusan újabbak és újabbak váltják fel, és minden közösség megteremti a következő boldogulásához szükséges feltételeket. Végül kialakul egy összetett, stabil közösség. Az átalakulásra azért kerül sor, hogy a csecsemő immunrendszere kifejlődjön és éretté váljon. Nem tévedés: a korai fejlődés során és egészen a felnőttkorig a bélbaktériumok alakítják gyomor- és bélrendszerünk, valamint a teljes immunrendszer szöveteit, sejtjeit és molekuláris tulajdonságait.[13]

A csecsemő mikrobiomja azért is változik, hogy eredményesen dolgozhassa fel a baba változó táplálékigényeit, az anyatejtől vagy a tápszertől a szilárd ételekig. Két-három éves korra kialakul az immunrendszer (bár még igényel finomhangolást), és a totyogó már változatosabb szilárd ételeket fogyaszthat. A mikrobiom egyre gazdagabb, változatosabb és stabilabb[14], és ez remélhetőleg felnőttkorban sem változik.

Ez a hosszú távú stabilitás nem véletlen. A bélbarátaid sokat fáradoznak érte. Keményen dolgoznak az egyensúly fenntartásán, a fennakadást követő helyreállítás pedig még komolyabb munkát igényel. Mindezt visszacsatolási hurkokkal érik el. Tegyük fel például, hogy egy adott baktériumtípus szaporodása túllép egy bizonyos küszöbértéket. Ez mindenképpen fenyegetést jelent a mikrobiom stabilitására nézve, függetlenül attól, hogy a túlszaporodó baktérium jó- vagy rosszfiú-e.

Szerencsére erre is létezik B terv. Minden baktérium előállít metabolitokat, az emésztés eredményeként létrejött anyagokat. A metabolitok egyben jelzőmolekulák is, és fontosabbak, mint korábban hittük volna. Ebben az esetben azt jelzik, hogy ezekből a bizonyos baktériumokból túl sok van, ennek hatására pedig a bélrendszer úgy módosítja a környezetét, hogy az érintett baktérium nehezebben szaporodhasson.[15] Így gyorsan helyreáll az egyensúly. Nem semmi, ugye?

És ez még nem minden: a bélrendszeredben lévő baktériumok jelentős része kifejezetten a stabilitás fenntartását szolgálja. Ezeknek a „kulcsfajoknak” – ahogy nevezik őket – a metabolikus termékei befolyásolják a gazdatestet, tehát közvetve kapcsolatban állnak vele; csak annyi a dolguk, hogy a bélrendszerben minden stimmeljen, fennmaradjon a stabilitás.[16] Olyanok ők, mint a nagy bulidhoz állított őrszemek: ők ellenőrzik, hogy az érkezők szerepelnek-e a vendéglistán. Ők maguk nem is vesznek részt a bulin, mégis rajtuk is múlik, mi történik odabent.

Az immunrendszer is felelős a mikrobiom stabilitásának fenntartásáért, ami különösen annak fényében lenyűgöző, hogy eleve a mikrobiomnak köszönhető az immunrendszer stabilitása. Ez a két rendszer egész életedben szoros, kétirányú kapcsolatban van egymással, és ez a kapcsolat határozza meg egészséged jóformán minden vetületét. Ha a mikrobiomban zavar támad, a baktériumok jelzik az immunrendszernek, hogy ideje támadásba lendülni, és az immunrendszer szépen ki is iktatja a túlszaporodó és instabilitást okozó baktériumokat.[17] Újra helyreáll az egyensúly.

És ami talán a legfontosabb: az egészséges mikrobiom második sarokköve, a sokféleség egyben a stabilitást is fokozza.

Jegyzetek

Bevezetés – Bakteriális agymosás

[1] Ehrenberg, R. (2015. szeptember 2): Global forest survey finds trillions of trees. Nature. https://doi.org/10.1038/nature.2015.18287.

[2] Vyas, A., Kim, S. K., Giacomini, N., Boothroyd, J. C., & Sapolsky, R. M. (2007): Behavioral changes induced by Toxoplasma infection of rodents are highly specific to aversion of cat odors. Proceedings of the National Academy of Sciences of the United States of America, 104(15), 6442–6447. https://doi.org/10.1073/pnas.0608310104.

[3] Meyer, C. J., Cassidy, K. A., Stahler, E. E., Brandell, E. E., Anton, C. B., Stahler, D. R., & Smith, D. W. (2022): Parasitic infection increases risk-taking in a social, intermediate host carnivore. Communications Biology, 5, article 1180. https://doi.org/10.1038/s42003-022-04122-0.

[4] Brandell, E. E., Cross, P. C., Craft, M. E., Smith, D. W., Dubovi, E. J., Gilbertson, M. L. J., Wheeldon, T., Stephenson, J. A., Barber-Meyer, S., Borg, B. L., Sorum, M., Stahler, D. R., Kelly, A., Anderson, M., Cluff, H. D., MacNulty, D. R., Watts, D. E., Roffler, G. H., Schwantje, H., Hudson, P. J. (2021): Patterns and processes of pathogen exposure in gray wolves across North America. Scientific Reports, 11, article 3722. https://doi.org/10.1038/s41598-021-81192-w.

[5] Flegr, J. (2013): Influence of latent Toxoplasma infection on human personality, physiology and morphology: pros and cons of the Toxoplasma-human model in studying the manipulation hypothesis. Journal of Experimental Biology, 216(1), 127–133. https://doi.org/https://doi.org/10.1242/jeb.073635.

[6] Flegr, J., Havlicek, J., Kodym, P., Malý, M., & Smahel, Z. (2002): Increased risk of traffic accidents in subjects with latent toxoplasmosis: A retrospective casecontrol study. BMC Infectious Diseases, 2, article 11. https://www.ncbi.nlm.nih.gov/pmc/articles/PMC117239/#!po=70.8333.

[7] Virus, M. A., Ehrhorn, E. G., Lui, L. M., & Davis, P. H. (2021): Neurological and neurobehavioral disorders associated with Toxoplasma gondii infection in humans. Journal of Parasitology Research, article 6634807. https://doi.org/10.1155/2021/6634807.

[8] Poirotte, C., Kappeler, P., Ngoubangoye, B., Bourgeois, S., Moussodji, M., & Charpentie, M. (2016): Morbid attraction to leopard urine in Toxoplasmainfected chimpanzees. Current Biology, 26, R98–R99. https://doi.org/10.1016/j.cub.2015.12.020.

1. fejezet – Esőerdő a tested

[1] Lozupone, C. A., Stombaugh, J. I., Gordon, J. I., Jansson, J. K., & Knight, R. (2012): Diversity, stability and resilience of the human gut microbiota. Nature, 489(7415), 220–230. https://doi.org/10.1038/nature11550.

[2] Hatch, M., & Freel, R. W. (2008): The roles and mechanisms of intestinal oxalate transport in oxalate homeostasis. Seminars in Nephrology, 28(2), 143–151. https://doi.org/10.1016/j.semnephrol.2008.01.007.

[3] Daisley, B. A., Koenig, D., Engelbrecht, K., Doney, L., Hards, K., Al, K. F., Reid, G., & Burton, J. P. (2021): Emerging connections between gut microbiome bioenergetics and chronic metabolic diseases, Cell Reports, 37(10), article 110087. https://doi.org/10.1016/j.celrep.2021.110087.

[4] Annunziata, G., Maisto, M., Schisano, C., Ciampaglia, R., Narciso, V., Tenore, G. C., & Novellino, E. (2019): Effects of grape pomace polyphenolic extract (Taurisolo®) in reducing TMAO serum levels in humans: Preliminary results from a randomized, placebo-controlled, cross-over study. Nutrients, 11(1), 139. https://doi.org/10.3390/nu11010139.

[5] Relman, D. A. (2012): The human microbiome: ecosystem resilience and health. Nutrition Reviews, 70(Suppl. 1), S2–S9. https://doi.org/10.1111/j.1753-4887.2012.00489.x.

[6] Lu, K., Cable, P. H., Abo, R. P., Ru, H., Graffam, M. E., Schlieper, K. A., Parry, N. M., Levine, S., Bodnar, W. M., Wishnok, J. S., Styblo, M., Swenberg, J. A., Fox, J. G., & Tannenbaum, S. R. (2013): Gut microbiome perturbations induced by bacterial infection affect arsenic biotransformation. Chemical Research in Toxicology, 26(12), 1893–1903. https://doi.org/10.1021/tx4002868.

[7] Dethlefsen, L., & Relman, D. A. (2010): Incomplete recovery and individualized responses of the human distal gut microbiota to repeated antibiotic perturbation. Proceedings of the National Academy of Sciences of the United States of America, 108(Suppl. 1), 4554–4561. https://doi.org/10.1073/pnas.1000087107.

[8] Relman, D. A. (2012): The human microbiome: ecosystem resilience and health. Nutrition Reviews, 70(Suppl. 1), S2–S9. https://doi.org/10.1111/j.1753-4887.2012.00489.x.

[9] Lozupone, C. A., Stombaugh, J. I., Gordon, J. I., Jansson, J. K., & Knight, R. (2012): Diversity, stability and resilience of the human gut microbiota. Nature, 489(7415), 220–230. https://doi.org/10.1038/nature11550.

[10] Hsiao, E. Y., McBride, S. W., Hsien, S., Sharon, G., Hyde, E. R., McCue, T., Codelli, J. A., Chow, J., Reisman, S. E., Petrosino, J. F., Patterson, P. H., & Mazmanian, S. K. (2013): Microbiota modulate behavioral and physiological abnormalities associated with neurodevelopmental disorders. Cell, 155(7), 1451–1463. https://doi.org/10.1016/j.cell.2013.11.024.

[11] Mazmanian, S. K., Round, J. L., & Kasper, D. L. (2008): A microbial symbiosis factor prevents intestinal inflammatory disease. Nature, 453(7195), 620–625. https://doi.org/10.1038/nature07008.

[12] Lozupone, C. A., Stombaugh, J. I., Gordon, J. I., Jansson, J. K., & Knight, R. (2012): Diversity, stability and resilience of the human gut microbiota. Nature, 489(7415), 220–230. https://doi.org/10.1038/nature11550.

[13] Lee, Y. K., & Mazmanian, S. K. (2010): Has the microbiota played a critical role in the evolution of the adaptive immune system? Science, 330(6012), 1768–1773. https://doi.org/10.1126/science.1195568.

[14] Eberl, G. (2010): A new vision of immunity: Homeostasis of the superorganism. Mucosal Immunology, 3(5), 450–460.

[15] Bever, J. D., Westover, K. M., & Antonovics, J. (1997): Incorporating the soil community into plant population dynamics: The utility of the feedback approach. Journal of Ecology, 85(5), 561–573.

[16] Banerjee, S., Schlaeppi K., & van der Heijden, M. G. A. (2018): Keystone taxa as drivers of microbiome structure and functioning. Nature Reviews Microbiology, 16(9), 567–576. https://doi.org/10.1038/s41579-018-0024-1.

[17] Bäckhed, F., Ley, R. E., Sonnenburg, J. L., Peterson, D. A., & Gordon, J. I. (2005): Host-bacterial mutualism in the human intestine. Science, 307(5717), 1915–1920. https://doi.org/10.1126/science.1104816.