Gárdonyi Géza

Vallomás

ISBN 978-615-6683-97-7

AMTAK Bt, 2024

VALLOMÁS

Olvasom az ujságban a legujabb hősöket. Ismeretlenül is érdekel: micsoda nevek ragyognak majd a nagyháború történetében. Örülök, ha magyar neveket is látok.

A szemem megtoppan egy néven Besztercey Szilveszter.

Lehetetlen!

S még rá, hogy aranyérmes hős!

Lehetetlen!

Valami ostoba tréfa keverte ide a nevét.

Merthiszen ilyen nevü ember nincsen kettő. A neve után itt az ezrede száma is, meg hogy önkéntes szakaszvezető. Már hát nem a szakaszt vezeti önként, csak katonailag igy irják. A közösügyes észjárás nemcsak a legényt forditja ki a polgári rendből, hanem a magyar szót is.

Hát Besztercey...

Nincs egy hete, hogy láttam az önkéntes szakaszvezetői ruhájában. Hát katonának valóban katona. De ki merte a hősök közé firkantani a nevét? Ujságiró? Szedő? No bolond tréfa!

Minden ismerője tudja, hogy ő ugyan el nem süti a puskát. Arca is szinte nyulfej. Olyan szőke, olyan kerekszemü, olyan jámbor-nyugodt, ha semmise zavarja az élete folyását. De ha csak egy tizéves gyerek is szól hozzá, elvörösödik és ijedten pislog. Van úgy, hogy elüldögél köztünk a szerdai vacsorán a kis angol pipájával néha éjfélig is, és vidáman hallgat minden szóra. De őmaga sohse beszél. Véleményt, ha nyilvánit, csak egy rövid mondat. Azt is olyan lassan mondja, mintha ólomból volna a nyelve. Vagy hogy csak rábiccent. Tagadóan azonban sohse rázza a fejét. Nem meri.

Dehát azért kedveljük. Vagyhogy, csakis azért.

Mindig kedvesebb az az ember, aki minket hallgat, mint az, akit nekünk kell hallgatnunk.

Aztán hát nem is értéktelen ember: jeles művésze a ceruzának és az ecsetnek. A társaságunk minden tagját lerajzolta már vacsoraközben. Kevés vonással remekül rákapja akárki arcát is a papirosra. Ő illusztrálja különben a legszebb kalendáriumokat, és a képes ujságoknak is dolgozik. De leginkább Zsolnaynak dolgozik ő: virágokat, szőlőleveleket, madarakat, futó lovat, ebet s másefféléket pingál tálakra, vázákra, tányérokra. Zsolnay arannyal fizeti.

Hát igazi művész.

Még a lába állása is olyan, mint a festőállványé. Mégishát vélném, hogy a fantáziája nem nagyzsákú. A képtárlatokon ugyanis mindig csak két-három tárgya váltakozik: az ősz szineit festi, de mindig kék ég alatt, és a vizet festi, de a nád elmaradhatatlan. Emberképe meg mindig egy cseresnyeszáju leány, vagy fiatal asszony, barna szemü és mosolygó nézésü. Az aztán hol fehérben, hol kékben, hol úri ruhában, hol parasztiban, hol szalonban, hol havas kertben, hol virágosban jelenik meg, de mindig csak az az egy nő: az a cseresnyeszáju pajkos szemű hölgy.

Hát jól fest, jó művész, csak a világ milliónyi mindenféleségéből nem sokat lát.

Dehát azért derék kedves úriember. Már csak azért is becsülöm, mert vegetárius. A növényevő ember mind jó ember. Tömlöcbe sohse jut növényevő. Párosviadalokban se forog a neve. De mégcsak ujsági nyilatkozatokban se. Csak hát azt nem értem: hogyan vitte szakaszvezetőségig? s pláne hogyan kaphatott vitézségi érmet?

Nézem más ujságokban is: benne van azokban is.

Tehát nem szerkesztőségi tréfa.

No meglátogatom!

Az örvendező ember akár éjfélkor is szivesen fogadja a veleörvendezőt. Éshát én pelyhes kora óta ismerem. Jó tiz éve, hogy elhozta a szerkesztőségbe az első rajzát. De akkor se sokat beszélgettem vele. Azután se. A lakásán se jártam soha. Csak annyit tudtam, hogy Budán lakik. Hiszen ahányszor a szerkesztőségben járt, a neve kártyáját mindig az asztalomra tette:

- Ha netán valami megbizása volna szerkesztő urnak...

A megbizást biz én csak posta utján intézgettem el.

Nodehát most meglátogatom. Jó ember, derék ember, vitézkedett is valahogyan, - meglátogatom.

Bizonyosra fogtam, hogy valami padláson lakik, sok festékes bögre és tubus között, - a sarokban vetetlen ágy, a kalamárisa és hajkeféje a teafőző mellett. Művészek igy szokták.

Bezzeg meglepett, hogy egy szép kerti villába igazitottak.

A villa ajtajára egy fehérkötényes kis félpúpos parasztasszony futott, hogy megnyissa. A kezében főzőkanál volt, és oly alázatosan pislogott, mintha legalább is császár volnék.

- Besztercey úr? Itthon van. Tessék csak ott azon az üveges ajtón...

Mentem az üveges ajtóra. S méginkább elbámultam, hogy a lakásban egy fiatal úrihölgy fogad. Pávaszem-szinü kék selyemkimonóba öltözött szép úrihölgy: a cseresnyeszáju!

- Besztercey? Itthon van. Én a felesége vagyok.

Elámultam.

Ez a pompás barackvirág asszony? Ez a nyiltan és okosan néző kis tiszta asszony a felesége annak a bajuszos apácanövendéknek?

- A férjemnél model van, - mentegetődzött mosolyogva, - ha szabad egy kis várakozásra kérnem...

Három tyuktojás volt a kezében. A konyhába ment volna, de előbb bevezetett a szalonjukba, - egy hamvaszöld tapétás, sárga bársony-diványos és ugyanolyan székekkel teljes csupa-kép kis szalonba.

- Tessék, - intett egy székre, - igen örülök... A férjem is igen fog örülni. De bocsánat: tojást kell kiadnom a szakácsasszonyomnak. Már türelmetlenkedik. Noha ez nem afféle pesti cseléd. A pesti cselédek bizony...

S leült.

Elcsevegte, - kedves furulyázó hangján, - hogy milyen megbizhatatlanok a pesti cselédek, hogy az előbbi cseléd hogyan lopta el a férje beretváját egy bakának? Hogyan találták egyszer, - horrendum! - az asszonyka mondta ezt a latin szót: horrendum! - hát hogyan találták egyszer, a bakát poharazás mellett, fülre csapott sapkában a konyhai asztalnál, éjfélkor? Mit mondott ő és rá a baka, és megint ő és azután a leány? Az olyan csekélységek már emlitésre se valók, hogy a cseléd harisnyája sokszor éppen olyan, mint az asszonyáé, és hogy ha annyira civilizált a cseléd, hogy fogkefével gondozza a fogát, tanácsos megnézni: van-e neki is efféle eszköze? Végre is faluról voltak kénytelenek hozatni egy öregasszonyt.

- Dehát pardon, - mosolygott, a három tojást ismét felvéve, - ardet Ukelegon. (Igy mondta: Ukelegon.) A szakácsasszony vár. Valami sürgős ügyben méltóztatik?... Kihivhatom Szilvát.

- Csak azért jöttem, hogy gratuláljak...

- A vitézségi éremért? Igen fog örülni. Tudja már miért kapta?

- Nem is sejtem.

- Jaj, az igen szörnyü volt. Egy reggel ahogy szétnéz az uram egy tábori nézelőn, lát egy lengyel parasztot, hogy ballag a füzfák közt. Putton a hátán. A vállán meg kapa. Az uramban gyanu kel. Jelenti. Utána lóditanak a parasztnak két katonát: behozzák a faluba. Lerántják róla a bekecset, hát mi van alatta. Úri ing. Az ingen belől zseb. A zsebben irások. Az uram még látta, hogy felhuzzák a községháza falán egy szögre. Brr! Mingyárt utána megbizzák az uramat, hogy nézzen el harmadmagával egy erdőbe. Jó távolacskán sötétlett az az erdő. Hát nézzen el oda: ha állásokat is lát, rajzolja le. Ha nem lát állásokat, járják meg az erdőt:

- Van-e benne muszka?

Volt benne. Jaj, el is fogták szegény uramat. Kérdi tőle a muszkakapitány:

- Kicsoda? micsoda? melyik ezredbe való?

Felel az uram:

- Kvomodó oportet.

Faggat tovább a muszka:

- Melyik faluból indult ki szemlélődésre.

Megmondja az uram azt is. Akkor aztán nagy izgatottan kérdezi tovább a kapitány, hogy egy hadnagyát délelőtt elfogták a mieink, parasztruhában lopakodott oda a hadnagya:

- Mi történt vele?

Az én uram mondhatta volna azt is, hogy megint elbocsátották. És akarta is mondani: elbocsátották. De mégse felelt. Iszen ismeri az uramat, hogy ha izgatott valamiért, vagy felindul valamin, nem szól. Harapófogóval se lehet belőle egy szót kicsikarni. Megharagszik persze a muszka kapitány: mégnagyobb szájjal kérdez. Az én uram mégzártabb szájjal hallgat. No, azt mondja a kapitány:

- Felakasztatlak!

Az én uram még erre se szól.

Megkötözik a két kezét, hátra.

- Beszélsz, vagy nem beszélsz?

Állitják egy akácfa alá.

- Beszélsz, vagy nem beszélsz?

Még csak papot se hivnak. Pap helyett érkezik, - Deusz eszt makina, (Igy mondta) érkezik egy okos srapnel a mi ágyuinkból: elviszi az akácfát. A hóhért is. A kapitányt is. Az uramat meg berugja földdel. Mikorra előkaparták s megint föleszmélt, már a mieink voltak ottan.

Közben a három tojást letette persze az asszonyka a szivarhamutartóba, az asztalra, hogy a két kezével is beszélhessen. Igen élénken beszélt a két kezével: hol elnyitotta, hol összecsapta, hol az ujjait kulcsolta össze, mint a kisleányok, mikor a bábujok egészségéért imádkoznak.

*

- Engedjen meg egy kérdést, nagyságos asszonyom, - kaptam egy szünetébe, - igen érdekes, amiket eddig elmondott, de én a nagy érdeklődésben is nem tudok másra gondolni, csak arra, hogy ugyan hogyan kerültek maguk együvé?

- Beszterceyvel?

- Vele. Azazhogy ő, magával? Gyermekkori játszótársak voltak, ugye?

- Oh dehogy. Ő már huszonnyolc éves volt, mikor először találkoztunk. Füreden találkoztunk először. Én már akkor tizenkilenc éves voltam... már második éve... de mindenki tizenhét évesnek vélt. Fogadtak is rám. Persze, nem éntőlem kérdezték meg: mamámtól. Tőle se direkte, hanem csak ügyesen szóba forditották. Három üveg pezsgőbe fogadtak. Vasuti forgalmi tiszt volt az egyik. A másik meg, ahogy ő nevezte magát: jegyzői fogalmazó, - jegyzősegéd. Nem ismerőseink voltak, csak épp a vasuti állomáson történt Székesfejérvárott.

- Éppen ez az, - feleltem, - ez a kérdés foglalkoztat, mióta csak beszélgetünk, hogy ha maguk nem gyermekkorukban ismerkedtek meg, hogyan udvarolt magának Besztercey és hogyan vallotta meg?...

Az asszonyka mosolyogva rázta a fejét:

- Oh kérem: dikcionárium nélkül is megértik egymást, akik egymásnak valók. A némák... Hallotta tán, hogy a néma legény szivesebben választ élettársul néma leányt...

- Jojó, dehát ha meg is értik egymást, a legénynek csak nyilatkoznia kell, hogy szándéka-e feleségül is venni azt a hölgyet, vagy...

- Hát ő nyilatkozott is.

- De hogyan? Én százszor is találkoztam már vele; ebéden, vacsorán is gyakran voltunk együtt legénykorában, de soha öt szót nem hallottam tőle, hogy egymásután elmondta volna az öt szót.

Az asszony elbámult:

- Öt szót? Nem tapasztaltam. Mink rendesen beszélgetünk. Hiszen férj és feleség mindig beszélget egymással. Igaz, hogy gyerekkorában dadogó volt, és talán azért látszik olyannak. Ha idegen szólitja meg, mindig megzavarodik. Pedighát nem dadog már. Egy falusi tanitónak köszönheti. Mert igen dadogott. És az a tanitó szólt a szülőknek, hogy csekély száz forintnyi dijért leszoktatja a dadogásról, csak magával viszi a nyári vakációra Sümegre. Kulcsárnak hivták azt a tanitót: Hát mikor hazatérnek, az uram csakugyan rendesen beszél. A tanitónak maga-kitalálta szisztemája volt, szimpla, mint Kolumbusnak a tojása, - ahogy az uram szokta mondani. De azért mégse emlékezik rá szivesen. Még a szülőinek se mondta el, csak Apolló néninek panaszolta el, mikor hazatért, a dajkájának, aki most szakácsasszonyunk. Egyszer hogy igen faggattam, - mert egy asszonybarátomnak is dadog a fia, - azt mondta, hogy inkább dadogjon holtig, hogysem az a tanitó tanitsa.

- Dehát - fakadok ki, - ha száz forinttal megmenthető, és mondod, hogy egyszerü az a szisztema...

- Egyszerünek egyszerü, - feleli az uram, - hogy szakadjon el a tenyere...

És nem mondta meg.

De elég annyi, hogy az uram nem dadog, csak éppen hogyha valami csak kissé is felizgatja, megijed, hogy dadogni fog, és nem bir másra gondolni, csak arra, hogy dadogni fog, és ez a gondolat beáll a nyelvébe: a nyelve megkötődik.

Perszehát én ezt lánykoromban nem tudtam, és csodálatos is, hogy mink egybekerültünk. Jaj, minden házasságban van valami csodálatos, ahogy indul. Annak a kettőnek ugy meg kell érkeznie együvé, mint a kaposi vonatnak meg a kassai vonatnak a Keleti pályaudvarba.