Borítószöveg

Csak erős idegzetűeknek!

Mi történik a holttesttel a halál után, és mi ebben a szerepük a legyeknek? Miért kellett tizennégyszer meghúznia a ravaszt egy férfinak, aki egyetlen lövéssel akart végezni magával, és hogyan halt meg koponyatörésben egy másik, aki eredetileg fel akarta akasztani magát? Miért nem lett volna szabad soha alkoholt fogyasztania egy gyilkosság elkövetőjének, és előfordulhat-e, hogy egy halottnak azért nedves a haja, mert verejtékezik?

Philippe Boxho igazságügyi orvosszakértő több mint harminc év tapasztalattal a háta mögött osztja meg velünk a legérdekesebb eseteit. Halottakról olvashatunk, akik nem is halottak, vagy még nem azok, eltűnt holttestekről, álcázni próbált gyilkosságokról, megdöbbentő öngyilkosságokról. A szakértő beavat minket a helyszínelés és a boncolás, a törvényszéki orvosi munka és a rendőrségi nyomozás titkaiba, mesél a hivatásáról, amely szinte a szenvedélyévé vált.

Az itt összegyűjtött történetek mind igazak, nincs bennük semmi kitaláció. De nem is lenne erre szükség, mert a valóság minden képzeletet felülmúl, ha halálról, gyilkosságról, öngyilkosságról, egy holttest eltüntetéséről van szó. A könyv csak erős idegzetűeknek ajánlott...

Fordította

Pacskovszky Zsolt

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Philippe Boxho: Les morts ont la parole

Éditions Kennes, Genappe, 2022

Első kiadás

Copyright © Boxho, Philippe, 2022

International Rights Management: Susanna Lea Associates

Magyar kiadás © Libri Könyvkiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Pacskovszky Zsolt, 2024

Minden jog fenntartva

Borítófotó © Cavan Images / Getty Images

ISBN 978-963-604-549-4

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Szerkesztette Bárdos Zsuzsa

A szöveget gondozta Balázs Piroska

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Borítótervező Oláh Gábor

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Tartalom

Bevezetés

Hogyan lesz valakiből törvényszéki orvos?

A helyszínelés

Élőhalott

Majdnem gyilkos

Halló, szia, apa!

Spontán öngyulladás és más átalakulások

A legyek és a csontváz

Csontvázak ömlesztve

A káprázatos múmia

Halál a tanyán

A férfi, aki meg akart halni

Az akasztatlan akasztott

A kandallóbetét

Meghalni mindenáron

A gyilkos villa

Elemi ösztön

Árulkodó jelek

A fecsegés ára

A nők cselszövése

A verejtékező halott és más vízbe fúltak

Esküdtbírósági történetek

EPILÓGUS – Hogyan képes ezt a munkát végezni, doktor úr?

Bevezetés

„Őrület!” Ez az első szó, ami eszembe jut a könyveim francia eladási adatai láttán. Korántsem számítottam ekkora sikerre. Reméltem, hogy elfogy belőlük 5000 példány: a francia nyelvű piacon ez a bűvös számadat jelzi, ha egy könyv tetszik az olvasóknak. De a valóság a legőrültebb előzetes várakozásaimat is túlszárnyalta. Szándékosan az „előzetes várakozásaimat” kifejezést használom, nem pedig a „reményeimet”, mert különösebben nem reménykedtem semmiben, kivéve, hogy sikerül elérni a bűvös számadatot, eladni 5000 példányt. Ugyanígy még csak elképzelni sem mertem, hogy a könyveimet lefordítják idegen nyelvekre, és más országokban, sőt más kontinenseken is olvasni fogják.

Soha nem az a cél vezetett, hogy híres legyek, de még csak nem is az, hogy íróvá váljak, három könyvet írjak egymás után. A célom az, hogy megismertessem a hivatásomat, mert elég nagy homály fedi, és egészen hamisan mutatják be a tévésorozatok, sőt a filmek általánosságban. Magát a törvényszéki orvost is nagyon sokszor úgy ábrázolják, mint akit megnyomorított az élet: elképzelhetetlennek tűnik, hogy egy normál orvos szívesebben beszéltesse a halottakat, mintsem hogy az élőket hallgatná meg.

Az első könyvemben két, a törvényszéki orvostan történetére is rávilágító fejezetet követően olyan anekdotákat mesélek el, amelyeket a Liège-i Egyetemen is mesélni szoktam a hallgatóimnak, illetve gyilkosságok vagy öngyilkosságnak álcázott gyilkosságok történeteit.

Ezek a történetek egytől egyig igazak abban az értelemben, hogy a törvényszéki orvosi megállapítások valódiak, de természetesen egy kicsit regényesítettem a történeteket, hogy kellemesebb olvasmányt nyújtsanak, mint egy törvényszéki orvosi jelentés. A neveket megváltoztattam, ahogy a történeteket is kiegészítettem egy kicsit az érthetőség kedvéért a fantáziám segítségével, legalábbis az általam nem ismert részleteket illetően. Ezeken kívül azonban semmi sem a fantázia szüleménye abból, ami a könyvben szerepel. Egyébként nincs is szükség erre, az emberi fantázia – mint látni fogják – annyira elszabadul, ha gyilkosságról, öngyilkosságról, egy holttest eltüntetéséről van szó, hogy éppen elegendő a valóság is önmagában.

Mindennél jobban szeretem, amikor olyan nyomokat, jeleket kell keresnem, amelyek még egyszer, utoljára megadják a szót a halottaknak, amikor meghallgathatom a mondanivalójukat, röviden szólva, amikor beszéltethetem őket – ez a gondolat adta az első könyvem, A holtaké a szó címét, amelyben egy sor anekdotát mesélek el a törvényszéki orvosi gyakorlatomból. Meglepő, elképesztő, olykor hihetetlen történeteket, mint amilyen azoké a halottaké, akik nem is voltak halottak, azé az apáé, akit a lánya több lövéssel meggyilkolni vélt, azé az akasztott emberé, aki nem is felfüggesztéses akasztással halt meg, és másoké.

A törvényszéki orvosi hivatás nem szomorú mesterség, mint az olvasó is látni fogja ezeknek az egytől egyig személyesen átélt történeteknek az olvasásakor. Az elhunytakat ugyanakkora tisztelet illeti meg, mint az élőket, és mindig is úgy gondoltam, hogy ennek a tiszteletnek a nevében vizsgálom meg és boncolom fel őket, amikor megpróbálom kideríteni, hogy mi okozta a halálukat. Ne lepődjenek meg hát, ha humoros hangon adom elő ezeket a történeteket. Ez soha nem a tisztelet hiányának a jele. Mindig a halálon vagy akár a körülményein derülünk, soha nem magán a halotton.

Minden olyan boncolás és vizsgálat során, amelyről itt olvasni fognak, tisztelettel bántam az elhunytak testével. A boncterem az élet egy helyszíne, ahol dolgozunk, ahol beszélgetünk a vizsgálóbírókkal, a nyomozókkal és a bűnügyi technikusokkal. Némelyikükkel régóta ismerjük egymást, a családunkról, a gyerekeinkről, a kollégáinkról és az ismerőseinkről diskurálunk, elmeséljük egymásnak, milyen vicces dolgot hallottunk éppen, az is megesik, hogy nevetünk, de soha nem a boncasztalon fekvő holttest kárára. Ugyanezzel a tiszteletteljességgel varrjuk össze a testeket, miután az elemzés és vizsgálat céljából kivett szerveiket visszaraktuk a helyükre. Az ily módon összevarrt holttestet aztán visszaszolgáltatjuk a családnak, hogy ha szeretnének, végső búcsút vehessenek tőle.

Előre elhatároztam azt is, hogy nem könnyes hangon fogom előadni ezeket a történeteket: a halál nem olyan megrázó annak, aki meghal, nem az annak sem, aki hivatásszerűen foglalkozik vele. Minden személy, akit megvizsgálok, a munkám tárgya, és csak akkor válik egyénné, ha a család mesél róla nekem. Éppen ezért nem szeretek azelőtt találkozni a családtagokkal, hogy megvizsgálnék egy elhunytat; a vizsgálat után találkozom velük, amennyiben szeretnék, és amennyiben a vizsgálóbíró engedélyt ad rá.

Szórakoztató, sőt helyenként vicces hangot ütök meg. De ebből nem szabad azt a következtetést levonni, hogy a holttesten vagy a gyilkosság elkövetőjén nevetek, ezt sosem teszem. A hang azért olyan, amilyen, mert ilyen vagyok, és inkább nevetni szeretnék a halálon, mielőtt egy nap én is meghalok.

De a leginkább az tölt el örömmel, ha elképzelem, amint az olvasók a könyveimet olvassák a világ különböző pontjain, kényelmesen elhelyezkedve a foteljükben, és talán mosolyognak, nevetnek…

Hogyan lesz valakiből törvényszéki orvos?

El tudom képzelni, hogy az olvasóban is az a kérdés ötlik fel először, amit kétségtelenül a legtöbbször tettek fel nekem az alatt a harminc év alatt, amióta ez a hivatásom: hogyan lesz valakiből törvényszéki orvos? Mindenki megnyugtatására: nem hirtelen történik, az ötlet nem az ágyból kikelve pattant ki a fejemből egyik reggel. Mint mindenki más esetében – mert végeredményben a törvényszéki orvosi hivatás is (szinte) ugyanolyan foglalkozás, mint a többi –, hosszú gondolkodás, találkozások és egyik-másik hirtelen elhatározásom eredménye volt ez a választás.

Tizennyolc éves koromban – amikor még bármi lehet az ember – pap akartam lenni. Katolikus családban nevelkedtem, katolikus voltam, minden szombaton és vasárnap ministráltam, sőt fel is olvastam és segédkeztem az áldoztatásnál a plébánosunknak, aki szigorú ábrázatú, de aranyszívű ember volt. A középiskolai tanulmányaimat a jezsuitáknál végeztem, és bizonytalan voltam a jövőmet illetően. Erősen vonzott a papi pálya, imádtam a Bibliát tanulmányozni, emberekkel találkozni, segíteni a rászorulókon, és úgy éreztem, készen állok a feladatra.

Évek óta eljártam Lourdes-ba a barátaimmal, közéjük tartozott egy jezsuita atya is, akivel tizenöt éves korom óta nagyon jó kapcsolatban vagyok. A nyári vakáció idején pár hétig az Hospitalité Notre-Dame de Lourdes szolgálatába álltunk, hogy segítsük a zarándokokat. 1983 nyarán a medencéknél segédkeztem, és egyik nap az egyházmegyém püspöke tűnt fel, hogy megmártózzon az egyik medencében. Utána elkísértem, hogy beszéljek vele a hivatásválasztás kérdéséről – nem remélt alkalom volt. Leültünk egy padra a városon át kanyargó folyó, a Gave partján, és csaknem egy órán át diskuráltunk. A beszélgetésünk végén azt javasolta, hogy kezdjem el az egyetemet, végezzem el az első két évet, és utána keressem meg őt újra, ha még mindig kitartok az elhatározásom mellett. Igazán boldoggá tett ez a találkozás, és meg akartam fogadni a tanácsát.

Az egyetem egy meglehetősen komor, impozáns épületben volt a szülővárosom, Liège szívében. Beiratkozni készültem az első évfolyamra, de haboztam, hogy az orvosi szakot vagy a jogot válasszam-e. Két igencsak különböző terület, de közös bennük, hogy általánosságban emberekkel, a problémáik megoldásával foglalkoznak. Felmentem a monumentális lépcsőn a rektori hivatal emeletére, ahol a beiratkozás zajlott. Akkoriban még kézzel kellett mindent kitölteni, a számítógép még nem az volt, mint ma, internet nem létezett, a telefonkészülék pedig a falra volt szerelve. Ahogy most ezt mesélem, valóságos dinoszaurusznak érzem magam. Ott álltam a folyosón, és csak nem tudtam választani. Jogi kar vagy orvosi? Annyiszor próbáltam pénzfeldobással eldönteni a kérdést, hogy a végén egyenlő arányban jött ki mind a kettő, így ez nem segített. Egy óra várakozás után, amikor már közeledett a zárás ideje, és beláttam, hogy hiába várnék még egy napot, ugyanúgy nem lennék okosabb másnap sem, döntöttem: a következő beiratkozó, a következő majdani egyetemista példáját fogom követni, akár a jogot, akár az orvosi tanulmányokat választja. A következő beiratkozó egy lány volt, és az orvosi tanulmányokat választotta – meg egy fiú, aki jogi tanulmányokat. Egyszerre értek az ajtóhoz. A fiú, aki a jogot választotta, udvariasan előreengedte az orvosi tanulmányokat választó lányt, így végül én is az orvosira iratkoztam be.

Az órák fantasztikusan jók voltak, a tanárok is, kezdtem felfedezni magamnak a tudományt, én, aki klasszikus nyelveket és irodalmat, görögöt meg latint tanultam, és ennek elvileg nem errefelé kellett volna terelnie. Az első év végén ismét találkoztam a liège-i egyházi személyiséggel, van Zuylen püspök úrral, és megvallottam neki, elvetettem magamban a papi pálya gondolatát. Nem volt különösebben meglepve, mert szerinte a hitem nem valódi hit volt, hanem inkább szellemi szomjúság, a papi pályához azonban nem igazán erre van szükség. Igaza volt, de kellett még néhány év, hogy ezt én is belássam. Ateista lettem anélkül, hogy egy kicsit is antiklerikálissá váltam volna, és még most is van néhány pap barátom, még az Opus Dei-tagok között is, meg kiugrott papok között is. Bánom egyébként, hogy nincs már hitem: olyan szép, ha valakiben él a remény!

Haladtam az orvosi tanulmányaimmal, tájanatómiai, vagyis bonctani diákasszisztens lettem, négy éven át láttam el ezt a feladatot, és ennek köszönhetően igen alapos emberi anatómiai ismeretekre tettem szert, amelyeknek aztán – akkor még nem tudtam – nagy hasznát fogom venni a későbbiekben. Abban az időszakban egy diáktársammal részt vettünk Fissette professzor irányításával a széles hátizomi lebeny áthelyezésével kapcsolatos kutatómunkában. Ez a diáktársam, aki aztán kiváló idegsebész lett, kidolgozott egy technikát a véredények és különböző elágazásaik vizuális megjelenítésére, ehhez azonban egy röntgenkészülékre volt szükség. A legközelebbi az Institut médicolégalban, a Törvényszéki Orvosi Intézetben volt, amellyel így kerültem először kapcsolatba. Izgattak a bonctechnikák, és megkérdeztem André professzortól, hogy végignézhetnék-e egy boncolást. Erre csak törvényszéki orvosi gyakorlat keretében volt mód, de ez is szerepelt a gyakorlat teljesítésére felkínált lehetőségek között. Így aztán ott végeztem a gyakorlatot. A végén André professzor és az utódja, Brahy professzor felajánlottak egy asszisztensi posztot, én azonban nemet mondtam. Általános orvos akartam lenni.

Miután befejeztem a tanulmányaimat, a katonai szolgálat várt rám. Nem volt lehetőségem elkerülni, de örömmel fogadtam a dolgot, mondván, hogy tapasztalatszerzésre kifejezetten jó lehet. Mivel nem tudtam volna mivel indokolni azt sem, hogy miért szeretném inkább Belgiumban letölteni a teljes katonai szolgálatot, biztos voltam benne, hogy egy évre a Németországban állomásozó belga erőkhöz vezényelnek. Az egy hónapos kiképzés után, amelyre Gentben került sor, a németországi Werlbe, a 3. tüzérségi zászlóaljhoz küldtek. Egy évig maradtam ott, részt vettem az összes hadgyakorlaton, ott és másutt, így például kétszer is elmehettem Krétára, és számtalanszor repülhettem Alouette II-es helikopteren. De a legérdekesebb az volt, hogy nemcsak a katonákat, hanem a családtagjaikat is kezelhettem. Egyszerre ezerötszáz potenciális páciensem lett, miközben a civil életben éveket kellett várnia valakinek, hogy ekkora pacientúrája legyen, és szert tehessen az ennek köszönhető tapasztalatokra. Nagyon boldog voltam a seregben, nagyon szép időszaka volt ez az életemnek. Bevallom, fájdalmas szívvel jöttem vissza.

Hirtelen, durva visszatérés volt egyik napról a másikra a civil életbe. Nyitottam egy háziorvosi rendelőt, aztán két héttel később kaptam egy telefonhívást, ami megváltoztatta az életemet. Brahy professzor azt javasolta, ebédeljünk együtt, és beszélgessünk egy kicsit a jövőről. Néhány nappal később, 1991. október 8-án találkoztunk a Törvényszéki Orvosi Intézet közelében lévő étteremben, a „Hátszín”-ben – jó választásnak találtam, a nevet illetően mindenképpen. Georges már ott várt, olyan elmélyülten tanulmányozta az étlapot, mintha nem ismerte volna kívülről a kínálatát. Nem akartam felhagyni az általános orvoslással, és abban maradtunk, hogy félállásban az intézetben is fogok dolgozni. Október 9-től független asszisztens lettem.

Két éven át gyakoroltam az általános orvosi hivatást és tanultam a törvényszéki orvostant, ismerkedtem a testi sérülésekkel. De aztán egyre nehezebb lett párhuzamosan végezni a két tevékenységet. Az általános orvoslás megköveteli, hogy az ember minden pillanatban elérhető legyen, rendelkezésre tudjon állni, de ezt követeli a törvényszéki orvosi hivatás is. Ráadásul a törvényszéki orvosi ismereteim további elmélyítése céljából kriminológia mesterképzésre is kellett járnom, ez kötelező volt akkoriban, amikor még nem létezett kifejezetten törvényszéki orvosi képzés. Nehéz dilemma elé kerültem, döntenem kellett, és én a törvényszéki orvosi hivatás mellett döntöttem, amely aztán valósággal a szenvedélyemmé vált, ebben teljesedtem ki igazán. Nem ez volt a kezdeti választásom, de végül emellett kötöttem ki, és ezt a döntésemet soha nem fogom megbánni.

A helyszínelés

Lehetetlen nem tudomást venni róluk: a kétezres évek óta azok a bizonyos televíziós sorozatok egymást érik, jelen vannak az életünkben. A gyermekeink rajtuk nőttek fel, és meg kell hagyni, sokak számára vonzóvá tették a kriminológiához vagy éppen a törvényszéki orvostanhoz kapcsolódó hivatásokat. De mielőtt jobban belemerülnénk a témába, nagyon fontosnak érzem, hogy elmondjam, hogyan is történnek a dolgok „valójában”, és a későbbiekben szeretnék majd eloszlatni néhány széles körben elterjedt, fantázia szülte tévhitet is.

A CSI: A helyszínelők című sorozatnak köszönhetően mindenki ismeri a CSI betűszót, a Crime Scene Investigation, a bűnügyi helyszínelés rövidítését – ez az új tudományág nagy fejlődésen ment át azóta, hogy a DNS-nyom a bizonyítékok bizonyítéka lett a kriminalisztika területén, olyannyira, hogy országonként törvényekbe is iktatták nemcsak a DNS-felhasználás, hanem a helyszínelés szabályait is.

A modern kriminalisztika, amelynek kettős célja van: azonosítani egy bűncselekmény elkövetőjét, illetve a tett elkövetésének módját, három alapelvet követ. Az első a Locard-féle alapelv. Edmond Locard (1877–1966) orvos, jogász 1910-ben, Lyonban hozta létre a világ első tudományos rendőrségi laboratóriumát. Az Interpol az ő emlékére helyezte ebbe a városba a főhadiszállását. Az elgondolását egyetlen mondatba sűrítettem: „Minden érintkezés nyomot hagy.” Egy olyan korszakban, amikor még nem fedezték fel a DNS-t, amikor még nem léteztek a modern vizsgálati módszerek, ez a zseniális törvényszéki orvos a korát megelőzve mutatott rá arra, hogy ha egy illető érintkezésbe kerül a környezetében egy tárggyal vagy egy személlyel, annak nyoma marad.

A nyomozást előremozdíthatja egy egyszerű, a tettes ruházatából származó, az áldozat holttestén maradó szövetszál vagy a tettes egyetlen hajszála is, de azért a dolog nem úgy áll, mint az amerikai sorozatokban, amelyekben minden rejtélyt egyszerű nyomok segítségével sikerül megoldani. A valóságban nagyon kevés ügy oldódik meg így, én mindössze hárommal találkoztam a pályafutásom harminc éve alatt. A labor sokszor fontos adalékokkal járul hozzá az ügy megoldásához, de ezek csak adalékok – a bűnös leleplezését a nyomozás teszi lehetővé.

A helyszíni nyomkereséshez egy speciális csoportot kellett létrehozni a bűnügyi rendőrségen belül. A bűnügyi technikusok a rendőrségi technikusok közé tartoznak, ők végzik a technikai munkát a bűntény helyszínén, röviden ők a helyszínelők. Kifejezetten a helyszínen hátrahagyott jelek – nyomok – felkutatására, rögzítésére, csomagolására, mintavételre képezik ki őket.

Ahhoz, hogy a lehető legtöbb használható nyomot lehessen rögzíteni, meg kellett szervezni a bűncselekmények helyszínének a biztosítását. Így született meg a bűnügyi helyszínelés – hozzáteszem, az angol „Crime Scene” kifejezésben szereplő crime szó inkább „bűntettet”, „bűntényt” jelent, mintsem „gyilkosságot”, szándékos emberölést. De a bűnügyi helyszínelés elve minden olyan helyszínre alkalmazható, ahol bűncselekmény történt. Nemcsak azokra a helyszínekre, ahol emberölés történt, hanem azokra is, ahol lopást követtek el, vagy akár baleset következett be.

Minden helyszín egyedi, mégis beilleszthető egy közös sémába. Az a hely, ahol a tettet elkövették – esetünkben az a hely, ahol a holttest található – a „belső kordonon belüli terület”. Más kifejezésekkel is meghatározható, de mi leginkább ezzel találkozunk. Ez a hely lehet az a helyiség, ahol a holttest található, de lehet egy több négyzetméteres terület is, ha külső helyszínről van szó. Az ide belépő bűnügyi technikusok a híres Tyvek védőruhájukat viselik, amely teljesen szálmentes, és a bűntény helyszínéről származó szövetszálak sem képesek rátapadni. Steril, és az egész testet befedi, a hajat is, lévén, hogy átlagosan napi száz szál hajszálunk hullik ki, és mindegyik magában hordozza az egyértelmű azonosításunkat lehetővé tevő DNS-ünket. Könnyen beszennyezhetnék tehát a helyszínt. Emellett gumikesztyűt is viselnek, nehogy otthagyják valahol az ujjlenyomatukat, maszkot, nehogy nyálnyomokat hagyjanak, mivel a nyál szintén hordozza a DNS-ünket, és lábtyűt, nehogy odakerüljön valami a helyszínre a talpukról, és nehogy felszedjenek valamit a talpukkal, eltüntetve ezzel egy nyomot. A lehető legsterilebbeknek kell lenniük, nehogy bepiszkolják a környezetet. Az engedélyük nélkül senki sem léphet be a lezárt helyszínre.

E körül a zóna körül egy másik, a külső kordonon belüli terület található, itt várakozhatnak a hatóság tagjai, a rendőrök, az igazságügyisek, a szakértők, amíg be nem léphetnek a bűncselekmény helyszínére. Az ügyész ebben a biztosított zónában kapja meg az első információkat, itt dönt az első lépésekről. Itt indul el a nyomozás. E körül a második zóna körül, a külső kordonon kívül tartózkodhatnak vegyesen az elhunyt hozzátartozói, amíg az áldozatsegítő szolgálat munkatársai vagy a nyomozók foglalkozni nem tudnak velük, illetve a szomszédok, a sajtó képviselői, a kíváncsiskodók.

Miközben a sorozatok szereplői szinte topmodellnek is elmennének és gyönyörű kocsikkal közlekednek, a valóság egy kicsit más. Rablást követtek el egy lakásban, a rendőrség kiszáll, és megállapítja, hogy rengeteg a kár, sok nyoma maradt a lakás feltúrásának. Mivel a tulajdonosnő nem nyúlt semmihez, mindent változatlanul hagyott a bűntett helyszínén, kihívják a technikusokat, hogy rögzítsék azokat a nyomokat, amelyeket a tettesek hagyhattak. Aznap Jean-Robert barátom van szolgálatban. Nagydarab ember, 1 méter 86 centi és 105 kiló, szakállas, és szinte állandóan mosolyog. A rendőrség azzal hagyta el a helyszínt, hogy közölte a lakás tulajdonosnőjével: „Továbbra se nyúljon semmihez, mindjárt itt lesznek a helyszínelők.” A helyszínelők, mint a CSI-ban! A tulajdonosnőt megvigasztalja ez a gondolat, látni fogja a valóságban is a hőseit… És íme, megjelenik Jean-Robert… a labor Renault Kangoojával. Le akar parkolni, a hölgy azonban odasiet: „Hé, hé, nem állhat ide, ide a helyszínelők fognak jönni.” Mire Jean-Robert: „De, hölgyem, én vagyok a helyszínelő…” A nő láthatólag csalódottan vágja a képébe: „Mit mondjak, jól lerombolja itt nekem a mítoszt.” Jean-Robert azért túltette magát a dolgon.

A kriminalisztika második elve Adolphe Quetelet-től (1796–1874), egy belga matematikus-statisztikustól származik. Az elgondolása röviden így foglalható össze: „Minden tárgy egyedi.” Egy olyan korban volt erről meggyőződve, amikor még nem álltak a rendelkezésére a mai technikai eszközök az állítása igazolására. A mai technológiáknak köszönhetően meglepő bizonyossággal állapítható meg, hogy egy lövedéket mely fegyverből lőtték ki, hogy egy cipőnyom mely cipőtől származik, hogy egy hajszál kinek a hajszála, hogy egy közlekedési tábla oszlopán milyen típusú autó hagyott festéknyomot, hogy egy szövetszál melyik pulóverből vált ki, hogy egy ujjlenyomat mely személytől származik stb. És e nyomok mindegyikére külön szakértők specializálódnak.

Az igazságügyi szakértőt nem szabad összekeverni a helyszínelést végző bűnügyi technikussal. Ellentétben azzal, ami a sorozatokban látható, ez két külön hivatás – előfordulhat ugyan, hogy egy bűnügyi technikus igazságügyi szakértőként is tevékenykedik, de ez általánosságban nem így van. Mindenre vannak szakértők: a szintetikus szövetszálakra, az állati eredetű szálasanyagokra, a növényi rostokra, az autólámpák izzóira, az autófestékekre, a közlekedési balesetekre, a tűzesetekre, az informatikára, a ballisztikára, a lábnyomokra, a pornyomokra, a sárnyomokra, a mérgekre, az ujjlenyomatokra, a törvényszéki orvostanra stb. Igazából bármilyen anyagról legyen is szó, még a legnehezebben elképzelhetőről is, mindig tudományos szakértői vizsgálatnak lehet alávetni. Egyszer még esernyőszakértővel is találkoztam. Ezek a szakértők képezik a „tudományos rendőrséget”, még ha a legtöbbjük nem is rendőr.

A törvényszéki orvostan, az én szakterületem a kriminalisztika része, és két kérdésre igyekszik választ adni, hogy ezzel elősegítse a tettes megtalálását és a bűn elkövetési módjának a meghatározását: „Mi okozta az áldozat halálát?” és „Mikor következett be a halála?”

A harmadik elv megfogalmazásához nem találtam egyetlen kiemelkedő személyt sem, de én magam így foglalnám össze: „Ami egyszer eltűnt, az soha többé nem lesz elérhető.” Egy nyom kényes, sérülékeny. Egy hajszál vagy egy szövetszál tovalibben, egy ujjlenyomat vagy egy vérfolt elmosódik. A technikusok és a helyszínelés mint olyan éppen azért létezik, hogy ezeket a nyomokat sikerüljön megőrizni.

Akkor miben tévednek hát a sorozatok?

Először is a ruházatot illetően. Egy filmes jelenetben soha senki nem viseli a védőöltözetet, pedig az elengedhetetlenül fontos a kontamináció, a szennyeződések elkerülése érdekében. Franciaországban és Belgiumban is szakmai vétségnek számít, ha valaki nem így jár el. Mindazzal együtt is, hogy a technikusok által viselt zsákszerű kezeslábas nem valami szexi, és nem mutat jól a képernyőn, a vásznon.

Más egyértelmű hibák is becsúsznak itt-ott a sorozatainkba, az egyik oda nem illőbb, mint a másik, különösen egy olyan szakértő szemében, mint amilyen én is vagyok. Így például láttam már vérezni a képernyőn egy fából készült művégtagot, ami ezek szerint az első új erekkel ellátott, fából készített végtag volt a világon! Másutt egy koponyatörés pontosan megmutatta annak a tárgynak a formáját, amellyel az ütést mérték, mintha az otthagyta volna a nyomát, jóllehet ez teljes képtelenség. Megint csak máshol egy holttest bomlásának folyamatát igyekeztek bemutatni folyékony közegben: ahelyett, hogy a test felpuffadt volna, azt láthattuk, hogy az arcbőr leválik. Volt olyan is, hogy egy fiatal lánynak egy pezsgővel teli pezsgőhűtő tálba nyomták a fejét, hogy megfulladjon, és a tálban találtak egy kontaktlencsét, amelyről DNS-mintát sikerült venniük. Ami elég lehetetlen küldetés, ha tudjuk, hogy az alkohol hogyan hat a sejtekre és a bennük található DNS-re.

És ezzel még nincs vége. Amikor felfedeznek egy holttestet a filmekben, a helyszín mindig szép tiszta, különösen ha egy lakás valamelyik helyiségéről van szó. Olyan, mintha a gyilkosság előtt kitakarítottak volna pusztán azért, hogy minden ott talált nyom kapcsolatba hozható legyen a gyilkossággal. És valóban kapcsolatba is hozható mindig. A valóságban sokszor elképzelhetetlenül nagy mocsok uralkodik a helyszíneken, amelyekre kimegyünk. Meglepődnének, ha tudnák, hogy milyen sokan élnek koszban! Nem árt, ha az ember be van oltva tetanusz ellen.

Húsz évvel ezelőtt a sorozatokban szereplő szakértők még mindenféle tevékenységet végezhettek. Szerencsére ez ma már kevésbé van így, minden szakértőnek megvan a saját szakterülete. Lesz még alkalmam párszor elmondani: „Az ember csak azt csinálja jól, amihez ért”, és még így is előfordulhat, hogy hibázik.

A sorozatokban látható technikai eljárások általában léteznek, így például az is, amikor cianoakrilát-gőzöléssel mutatnak ki ujjlenyomatot egy zárt, elöl üvegezett kabinban, majd lefotózzák, és a fényképfelvételt beviszik az adatbázisba. Valóban így járnak el közepes méretű tárgyak esetében. Mindig meglepő azonban látni, hogy a sorozatokban hány személyt azonosítanak ujjlenyomat alapján. Azt lehetne hinni, hogy az egész lakosság ujjlenyomata megvan az adatbázisban, jóllehet sem Franciaországban, sem Belgiumban nem ez a helyzet.

De a sorozatokban minden ügyet nyomok segítségével oldanak meg. Ez az elgondolás annyira gyökeret vert a képzeletben, hogy egyes esetekben az amerikai esküdtszék azért nem volt hajlandó elismerni valakinek a bűnösségét, mert a helyszínen nem találtak DNS-nyomot. Ha nincs DNS, nincs bűnös sem. A gond csak az, hogy a valóság nem feltétlenül felel meg a fikciónak, és a technikusok nem mindig találnak nyomot a bűntett helyszínén. Ha így gondolkodnánk, akkor szélsőséges esetben ez azt jelenthetné, hogy ha nincs nyom, akkor nincs bűncselekmény sem.

Végül a sorozatok gyakran úgy ábrázolják a szakmabelieket, mint akiket magukkal ragadnak az érzelmeik – nyilván azért, hogy a szereplőket vonzóbbá, szerethetőbbé tegyék. Csakhogy egy törvényszéki szakértőnek mindig semlegesnek kell lennie, ez garanciát jelent minden fél számára. A semlegesség azt követeli az embertől, hogy tartsa kordában az érzelmeit. Nem arról van szó, hogy nem érezhet semmit, de az érzelmek nem kerekedhetnek felül benne. Ez nem mindig könnyű, különösen ha gyerekek holttestét kell felboncolni.

Végső következtetésként azt mondhatjuk: miközben ezeket a sorozatokat nézzük, nem szabad elfeledkezni arról, hogy csak filmek, és a szórakoztatás a céljuk – egyébként soha nem is vezette őket más törekvés. Miután mindezt tisztáztuk, azt javaslom, látogassunk el néhány bűnügyi helyszínre. Mégpedig a munkaeszközeinkkel felszerelve, mert mint a továbbiakból kiderül, szükség lesz rájuk…