GÁSPÁR ANDRÁS GÁSPÁR

Trend Könyvkiadó

Borítóterv: Nemes Anita

Szerkesztette: Győri Anna

Minden jog fenntartva, a kiadvány egészének vagy bármely részének a kiadó írásos engedélye nélküli sokszorosítása, másolása, egyéb engedélyköteles felhasználása – beleértve a kiadvány digitalizálását és ily módon történő többszörözését, nyilvánossághoz közvetítését – szigorúan tilos!

A kiadó könyveit kedvezménnyel megrendelheti webáruházunkban:

www.mora.hu

© Gáspár András Gáspár, 2023

© Trend Kiadó

ISBN 978 615 646 917 5 (epub)

Kiadja a Trend Kiadó Kft.

Felelős kiadó: a kft. ügyvezető igazgatója

Felelős szerkesztő: Pacskovszky Zsolt

Grafika és tipográfia: Nemes Anita

Elektronikus változat: Farkas István

Trend Kiadó, Budapest, 2023

E-mail: iroda@trendkiado.hu • Honlap: www.trendkiado.hu

Lányomnak, Biankának

I. rész

1.

Tiszta. Ez a nevem. Egyszerűen. Röviden. Se több, se kevesebb: Tiszta.

Miért nem egy átlagos, hétköznapi nevet viszek magammal? Miért nem Trisztánnak, Timonnak, esetleg Théónak hívják azt, aki ennek a veremnek a legmélyén hever? Miért feledtem el az igazi nevemet szinte azonnal, amint Bianca, hófehér rózsám az első találkozásunkkor kijelentette: hívhat engem a világ akárhogy – az Almond név szakadt le rólam rongyként, amikor vele találkoztam –, én csakis Tiszta vagyok, és nem lehetek más?! Miért ragaszkodom úgy ehhez a névhez, mint csecsemő az édesanyja emlőjéhez? S miért a saját nevem jár most egyre az eszemben, miközben haldoklom?

Keresem a választ. Nem maradt sok időm. Hátamban egy földbe ásott cövek kihegyezett vége. Jó néhány akad itt köröttem, a legszebben faragottnak jutott a feladat, hogy keresztüldöfjön. Tompán érzem vállamban a húsomba maró nyílvesszőket is – magammal hoztam párat, amikor a verembe zuhantam. A dobhártyám vadul lüktet, de még mindig hallom lázasan verdeső szívemet. Talán maradt még annyi idő, hogy megleljem a választ… Itt, a sötét verem legmélyén, ahonnan nincs kiút, feleletet kell kapnom!

Tiszta! Hogy lett belőlem rém? Démon, aki a világot ölelte. Ördög, aki mindig csak a kék eget kutatta.

Tehetetlenül fekszem, de tudom: ez nem lehet a vég! Valaminek történnie kell még, hogy mindent megértsek.

Szív, ne hagyj el! Maradj még! Hiszen dereng már… Érzem már…

Talán a kezdet vagyok? A tiszta lap? Talán velem indul most el a végső megtisztulás?

Nevetségesnek tűnik, amit gondolok, igaz? Felnyársalva heverek egy verem mélyén, és ahelyett, hogy átadnám magam a feltartóztathatatlanul közelítő elmúlásnak, utolsó erőmmel még mindig a létezésem értelmét kutatom.

Igen. Még csak sejtem, miért lettem, miért éltem, és miért kell meghalnom… De tudni akarom! Érteni akarom az érthetetlent.

Ő most lép a verem szélére. Felettem magasodik. Szabálytalan ábrázatú, mégis ördögien vonzó férfi. A feje tarra van borotválva. Kezében fáklya. Tisztán látom az arcát, elnagyolt orrát. Tisztán értem azt is, hogy a tűhegyesre faragott karók, melyeknek egyike a mellemet verte át, miért egy gondosan megásott, mély szalmaágyból merednek az ég felé. Igen. Pontosan eltervezett mindent. Ez itt az én előre megvetett halálos ágyam.

Mégis érzem, hogy ez még nem a vég. Érkezhet új. Tiszta lehet mindaz, ami eljő.

Ő nem tudja. Fáklyával a kezében rám mosolyog. Látom. Mindjárt a mélybe veti. A szalmaágyamra. Pontosan így pillantottam meg őt, tisztán, amikor megszülettem. Fáklya fénye világította meg akkor is az arcát és büszke orrát.

Lehunyom a szemem. Egy villanás csupán, mégis mindent egyszerre látok. Hallom mások benső hangjait is. Tér és idő frigyre lép bennem. A jelenemből távozom, de a múltamban újra létezem. Az évszázadok kútjába is belelátok. Ott vagyok, hol nem voltam, s ott is, hol minden lélegzet az enyém.

Az idő, mint egy ostromgép karja, visszahajol a múltba, önmagába fordul, megpihen, majd tűzgolyóként repít…

2.

Benedict az ajtó előtt toporgott. A fülét nem tapasztotta rá, de minden érzékével azon volt, hogy tudjon róla, ha valami rendkívüli történne odabent. A vastag, masszív tölgyfa ajtó szigorúan állta útját minden kiszűrődő zajnak. Az ifjú pap fekete tunikát viselt, szorosra húzott derékkötője sejtetni engedte férfias alakját. A fiatalember didergett, fogai össze-összekoccantak. Lázasan reménykedett abban, hogy vacogásán kívül semmilyen nesz nem zavarja meg a tompa csendet. Halk imát mormolt, és mivel a szűk, sötét előtérben rajta kívül senki sem tartózkodott, tekintetét a rideg kőmennyezetre szegezve bátran formálta szavait:

– Tudom, hogy bűn, amiért fohászkodom, de add, egyetlen igaz Isten, hogy ne halljak semmit!

Sikoly szakította félbe az imáját. Aztán ugyanaz az éles női hang hallatszott ismét a szomszéd szobából, ezúttal kétségbeesett jajveszékelés formájában. Benedict korábban is észlelt már hasonló kiáltásokat. Számolta a sikolyokat: eddig minden alkalommal három erősödő sikoltás követte egymást, aztán rövid időre csend állt be, majd elölről kezdődött az egész. Semmi újra nem számított mindaddig, amíg a harmadik, velőtrázó jajszó el nem halkult.

– Most ne… Most ne legyen több! – motyogta az ifjú pap.

Kérése ezúttal sem talált meghallgatásra. Felhangzott egy negyedik sikítás is. Fájdalmasan, csontig hatolóan – odabent talán az eleven bőrt nyúzták le a nőről. Benedict szeme tágra nyílt, miközben az ajtófélfába kapaszkodott. A nő jajongása lassan elhalt. Újra csend állt be.

– Most ne… – ismételte Benedict megszállottan. – Uram, add, hogy maradjon ez a csend! Csend legyen az idők végezetéig!

Ezúttal sem teljesült a kívánsága. Először csak egy apró prüszkölést hallott, mintha egy kismacska rázta volna le fejéről a pofájára fröcskölt vizet. Aztán békabrekegés-szerű csuklás következett, és újabb pillanatnyi némaság. Majd olyan zaj támadt, ami összetéveszthetetlen volt: egy csecsemő sírt fel odabent. A hang életerős volt, és bátran zengett. Egy újszülött követelt helyet magának a világban.

Benedict hegyes arca megnyúlt, orrán megfeszült a bőr, szemének sötétje tovább feketedett. Állkapcsa összeszorult, s mivel dühét képtelen volt magában tartani, öklével a szikladarabokból formázott falba vágott. Pecsétgyűrűje fémesen csattant, éles szilánkot pattintva ki a kőfalból. Ujjpercein felhasadt a bőr, vér serkent friss sebéből.

– Az isten verje meg! – kiáltotta.

Fájdalomtól sajgó kezét idétlenül ugrálva rázni kezdte, és válogatott káromkodásokat sziszegett a világba. Hosszú másodpercekig tántorgott így. Egészen addig járta furcsa táncát, amíg óvatosan ki nem nyílt a szomszéd szoba ajtaja. Gyűrött arcú, idős nő állt a küszöbön fekete vászonruhában, lehajtott fejjel. Marianne volt az, a bábaasszony. Benedict úgy mozdult felé, mintha meg akarná ölni.

– Azt mondta, sikerülni fog!

A nő tétován emelte fel a fejét.

– A kicsi élni akar… – rebegte halkan.

– A húgom mindent megivott, amit kotyvasztott neki! – fröcsögte Benedict az arcába. – Mindent feldugott magába, amit csak kapott, és semmi? Ez az átkozott fattyú élve jött a világra?

Az öregasszony szürke szeme párás lett.

– Hét és fél hónapra született… – felelte. – Én mindent elkövettem, hogy az történjen, amit maga szeretett volna. De ez a kisfiú élni akar. Isten akarata.

Benedict arca eltorzult az indulattól. Félrelökte a törékeny nőt, és feltartóztathatatlanul rontott a szobába. Egy pillanatra torpant csak meg.

Ekkor találkoztunk először. Nemcsak gyűlölettel teli, vérben forgó, szűk kígyószemével bámult, hanem valamennyi érzékszervével engem figyelt.

Odakint hajnalodott, lassan feljött a nap.

Világosság nem szűrődhetett a szobába, mivel gondosan egymásra helyezett kövek torlaszolták el az ablaknyílást, a tág helyiségben egy falra erősített magányos fáklya vetett fényt az ifjú pap arcára. Nem volt szép férfi, mégis egyfajta mágikus vonzerő áradt belőle. Az orra túlméretezettnek tűnt, a két füle aránytalanul nagynak. Szálkás, inas teste megfeszült, zsákmányra lesve állt. Úgy zihált az ajtóban, mintha a természet eredetileg préda után lihegő, vérszomjas vadállatnak szánta volna, ám a Teremtő közbeavatkozására a pusztító végzet végül embertestbe költözött.

Az ifjú pap gyorsan felmérte, hogy mit lát. Az ágyon heverő csapzott, vörös hajú lány mellén ott pihegtem én, az újszülött. Nem látszott rajtam, hogy másfél hónappal korábban érkeztem. Izmos voltam és erős. Kicsattantam az egészségtől. Az öreg ágy végében kis asztal állt, melyen gőzölgő vízzel teli fakád pihent. A szoba széles ablaknyílásaiba helyezett kövek látványa erőt adott Benedictnek. Elégedetten nyugtázta, hogy a húgát gondozó Marianne asszony elővigyázatossága kifizetődő volt, odakint senki sem hallhatott semmit.

Anyám nehezen emelte fel a fejét. Szeme összeragadt az izzadságtól, vörös haja csatakosan hullott az arcába. Homályosan látta Benedict eltorzult arcát, inkább csak érezte a férfi sötét indulatait.

– Kérlek, ne… – rebegte, s kezét védelmezőn csupasz hátamra simította.

Benedict már döntött. Anyámhoz ugrott, lesodorta nyálkás testemről gyenge kézfejét, és úgy ragadott meg, mint egy véres húscafatot. Az apró fakádhoz lépett, és hiába sikoltozott anyám, a víz alá nyomta puha fejemet. Két kövér lábam esetlenül kalimpált, karom szárnyként verdesett. A víz alatt tompán hallottam csak szülőm kiabálását. Sikongva könyörgött, talán felállni is megpróbált: egy halk puffanás zaja ugyanis eljutott hozzám, ahogy anyám erőtlenül az ágy mellé csúszhatott. Nekem, bevallom, nem volt rossz akkor. Megszűnt a vízben az a hűvös, nyirkos érintés, amely világra csusszanásomkor kényelmetlenül csípte vékony bőrömet. A meleg víz ölelése olyan volt, mintha visszatértem volna abba a nyugalomba, ahonnan a zaklatott világba megérkeztem.

A durva kéz nem engedett, így a kis kád mélyén jó sokáig élvezhettem a nyugalmat és a csendet. Egy idő után azonban szédülni kezdtem, s amikor a kéz végül kiemelt a vízből, csukott szemmel, ázott rongydarabként, mozdulatlanul hevertem.

– Maga megőrült? – hallottam a vén bábaasszony döbbent hangját az ajtó felől.

Anyám – aki időközben visszakúszott az ágyra, s vértől mocskos lenvászon takaróját az arcába húzva tehetetlenül zokogott – Marianne-t hallva abbahagyta a sírást, és gyilkos indulattal a szemében bámulta Benedictet. A fiatal pap csak lassan tért magához önkívületéből. Sokáig tétován lihegett, mintha súlyos tettét követően maga sem tudta volna, hogy mi történt valójában. Amikor rám nézett, szinte csodálkozott, hogy a széles tenyerén heverek lehunyt pillákkal. Számomra ekkor kezdett kényelmetlenné válni a helyzet. Köldökzsinórom végén a levegőben himbálózott a méhlepény, amely erős fájdalmat okozva már nagyon húzta a hasfalamat. Benedict azt hitte, végem van, ezért élettelennek vélt testemet anyám karjába vetette.

– Tessék, így kell ezt! – zihálta, majd lerogyott egy billegő, háromlábú székre. Megpihent kicsit, arcát a tenyerébe temette. – Elássuk az erdő mélyén, senki sem tudja majd, hogy egyáltalán létezett – mondta végül eltökélten.

Ekkor sírtam fel. Kínzóan fájt a köldököm. A világba akartam kiáltani, hogy nem jó nekem. Idétlen hangok szakadtak fel erős torkomból. Már rég meleg pokrócba csavarva, édesanyám mellére tapadva kellett volna feküdnöm, ehelyett nagybátyám az imént a víz alá szorított. A hideg is csípte vékonyka bőrömet. Fáztam a világtól. Nagyon fáztam.

Sírásomra Benedict idegesen kapta fel a fejét, majd a következő pillanatban az asztalhoz ugrott. Felmarkolt egy kést. Anyám nem habozott, az ágy melletti kis széken heverő rugós ollóért nyúlt, melynek pengéit hajlékony, ívelt bronzcsík fogta egybe, s összenyomva tűhegyes tőrnek látszott. Miközben engem ölelt, nyakának lüktető verőeréhez nyomta rögtönzött fegyverét.

– Apánk rád bízott, Benedict! – szólt eltökélten. – Az apátság legifjabb papjává emelt elfogult pártfogód, Vincent atya, de óvnod kell engem, különben hiába vágysz arra, hogy még előbbre juss! Ha velem történne valami, nemhogy egyházmegyénk aszott püspöke nem leszel soha, de még csak apát sem itt, a koszos kis Feu-Chapelle-ben!

Nagybátyám megdermedt. A bábaasszony lélegzet-visszafojtva bámulta anyámat, aki fegyelmezetten folytatta:

– Tedd le azt a kést, és ülj le, drága bátyám!

Anyám a „drága bátyám” megszólítást oly ridegen ejtette ki a száján, hogy Benedict remegő kézzel visszarogyott a bizonytalanul ingó háromlábú székre. Indulatosan az ajkát harapdálta.

– Nekem köszönheted, hogy nem zavartak haza a zárdából… Hogy apánk semmit se tud… – sziszegte, miközben vér csordult az állán. – Én hoztam ide Marianne-t is. Én! Ő készítette neked a főzetet, amitől a pestis tünetei kiütköztek rajtad… Én fizettem az itáliai rokonainkat alakító komédiásokat, akik felkerestek a zárdában… Az apát és az egész falu elhitte nekem, hogy a döghalál csakis velük érkezhetett… Micsoda színjátékot szerveztem! Nekem köszönheted, hogy elzártak a világtól ebben az erdei lakban. Senki sem tudja odakint, hogy megfogant az az átkozott méhed… Senki! Megmentettelek a szégyentől, megmentettelek apánk haragjától! Hitt nekem ez az ostoba falu, hogy ki kell várni három-négy hónapot, amíg vagy meghalsz, vagy kihevered a döghalált, és életben maradsz. Mindent elrendeztem! Mindent! Erre te…

Benedict fuldokolva lihegett. Anyám hidegen bámulta őrjöngő fivérét.

– Marianne négy hónapja ápol! – háborgott a fiatal pap. – Senkinek sem árul el semmit… Agnette… – fogta könyörgőre. – Nyoma sem lenne ennek az egésznek… Nem értem… Mindent elkövettünk, hogy ez a kis dög…

– Meg akartad ölni a gyermekemet! – kiáltotta anyám.

Benedict tehetetlenül hadonászott a késsel.

– Nem maradhat életben. Te is tudod – fenyegetőzött.

– Márpedig életben marad! – jelentette ki anyám. – Vagy én is vele halok.

Benedict kétségbeesetten bámulta a testvérét. Ismerte jól. Tudta, ha Agnette azt mondja, hogy a saját nyakába döfi az ollót, akkor elég egy rossz mozdulat, és megteszi.

– Ha veled marad, kiderül, hogy rászedtük a falut – esdekelt remegő hangon Benedict. – Mindkettőnket elüldöznek. Hiszen te is tudod: nem kerülhetünk apánk elé! Elevenen nyúzatna meg. Emlékezz szerencsétlen bátyánkra! Apánk karóba húzatta saját elsőszülött fiát. Thibault-nak azért kellett pusztulnia, mert gót szerelme miatt felvette az ariánus hitet. Aztán hiába bujdosott szerencsétlen. Apánk rátalált, és asszonyával együtt kivégeztette. A saját fiát és menyét! Ezt akarod? Ezt?! Ha Feu-Chapelle-ből száműznek minket, az azt jelenti, hogy kivetett bennünket az egyház. Érted? Apánk dühe mindenütt utolér. Nem menekülhetünk. Ő bárhol ránk talál. Bárhol! E miatt a kis fattyú miatt…

– Ez a kis fattyú… – vágott volna közbe anyám, de Benedict felállt, és megindult az ágy felé. A szeme vérben forgott, úgy tűnt, senki sem állíthatja meg.

– Várjon! – kiáltotta a bába, aki addig rémülten támasztotta az ajtófélfát.

Benedict úgy pördült meg, mint akit rajtakaptak. Kését elszántan előreszegezte, látszott rajta, hogy nincs erő, amely megakadályozhatná eszelős tervének végrehajtásában. Marianne-t megpillantva azonban megtorpant, értetlenül tekintett rá, mintha először látná életében.

– Én tudok egy megoldást… – szólt sietve az asszony.

– Én is – hörögte a pap, s visszafordult az ágy felé.

– Elhelyezheti a kisdedet az apátság kapujában – hadarta a bába. – Ha rátalálnak, majd felnevelik, és hithű szerzetes válhat belőle.

Anyám kétségbeesetten szorított magához. Benedict elgondolkodott.

– Legyen! – szólt sötéten, és szinte megkönnyebbült.

Agnette azonban felnyüszített.

– A lányok a zárdában meséltek az apátság kapujánál talált csecsemőkről – sírta. – A vének tanácsa a pestistől tartva elevenen égettette meg valamennyit. Ezt te is tudod, Benedict! Persze hogy tudod… Nem engedem!

A fiatalember dühödten csapott a levegőbe.

– A zárda kapujában is hagyhatják a gyermeket – javasolta a vénasszony. – Az apátnőről, Amina nővérről messzi földön azt beszélik, hogy könyörületes vezető. Ő tán meg tudja győzni az apátot és a vének tanácsát…

Anyám a testvérére sandított.

– De hát fiú… – rebegte.

Benedict bólintott.

– Igen, fiú, hogy a fene vinné el! – mondta ingerülten. – Az apácák nem fogadhatnak be egy fiúgyermeket. A miséket és szertartásokat celebráló papon kívül nem léphet férfi a zárda területére.

Szülőanyám erőtlenül az ölébe ejtette az ollót, és ahogy szorítása a fogantyúnál engedett, a két éles bronzpenge vérre szomjazó vadállat állkapcsaként pattant. Anyám elgyötörten nyúlt felém. Én kedvesen gőgicséltem, nem sejtettem, hogy épp az életem a tét.

Benedict közelebb lépett. Anyám ösztönösen magához szorított, és az ollót újra a nyakának szegezte. Lágy bőréből vér serkent ki.

Nagybátyám, kezében a késsel, az ágy mellé sétált.

– Van megoldás – mondta határozottan.

Anyám értetlenül tekintett rá. Én is érdeklődve fordítottam butácska fejemet a mogorva fiatalember irányába. Most is érzem, hogy milyen sötét és félelmetes volt abban a pillanatban. Talán sírásra is görbült a szám, de nem mertem bömbölni.

– Nem hiszek neked… – suttogta anyám.

Benedict szigorúan nézett rá. Anyám érezte, hogy ez az a pillanat, amikor nem állhat ellen. Nagybátyám a kezét nyújtotta.

– Megígérem, hogy nem fogom megölni.

– Biztos? – szorított magához anyám.

– Biztos. Ha nem adod, velünk együtt pusztul.

Benedict nem volt erőszakos, s már nem is esdekelt. Megrendülten állt. Anyám tekintete a bábaasszonyra rebbent, akin látszott, hogy sejteni véli, mi jár a fiatal pap fejében. Marianne arcáról szomorú egyetértést olvashatott le, ugyanis az ágyra ejtette a nyakának feszített ollót, majd elengedett engem is.

Benedict óvatosan karolt alám. A bal kezében szorongatott kést könnyedén belém döfhette volna, de ehelyett méretes jobb tenyerébe vett, az ágy végében álló kis asztalhoz vitt, majd gondosan a fából készült kád mellé helyezett. Miután megtisztította az asztalt, fölém hajolt. Pillantásunk nem találkozott, az arcom nem érdekelte. Szétnyitotta két tömzsi lábamat, és azt vizsgálta, amit apró ölem rejtett.

– Ilyet is csinált már, igaz? – kérdezte Benedict az öregasszonyt.

– Igen… – rebegte alig hallhatóan Marianne. – Nagyon régen.

Anyám ekkor értette meg, hogy mire készülnek. Szeme tágra nyílt, tán sikoltott is volna, de erejéből csak erőtlen habogásra futotta:

– Ne! Ne… Ezt nem teheted! Ezt nem lehet…

Testvére szigorúan villantotta rá a szemét.

– Van jobb ötleted? – kérdezte. – Ha úgy hagyjuk ott az apácáknál, hogy megtettük, amit meg kellett tennünk, akkor nem fogják megölni… A zárdában naponta találkoztok majd. Láthatod, ahogy felnő. Minden áldott nap együtt lehettek.

Anyám visszahanyatlott az ágyra. Nyöszörögve szorította össze a szemét, nem látta, ahogy a bábaasszony a kést a gyertya lángjába emeli, és az élén megfuttatja a tűznyalábot. Marianne pár pillanatig hűlni hagyta az acéllapot, majd közelíteni kezdte az ágyékom felé.

Én eközben gyanútlanul léteztem. Minden bizonnyal éreztem, hogy a jelenlévők épp megajándékoznak egy élettel, mivel derűsen harapdáltam az öklömet. Ha csak sejtem, hogy milyen ajándékban részesülök, tán megköszönöm, s azon nyomban meghalok – de akkor és ott boldog voltam. Örömöm azonban addig tartott, amíg az acél belé nem hasított az apró zacskóba, amely védtelenül bújt meg két lábam között. Utána már csak bömbölni tudtam. Nem akkor üvöltöttem utoljára rövid, de tartalmas életem során.

3.

Esther, a félnótás szolgálólány talált rám a feu-chapelle-i zárda gazdasági épületei mögött álló vaskapu tövében, amely a folyó felé igyekvő ösvényre nyílt. A tavaszi esőzések magasra növesztették a füvet és a gazt. A lágy szélben hajladozó, nedves földben életerősen megkapaszkodó konkoly és kék búzavirág sűrűjéből épphogy csak kikandikált szakadt lópokrócom, amibe csavartak. Gyomként kapaszkodtam én is a földi létbe, bár ez akkor lázas, álomtól tűzpiros arcocskámon nemigen látszott.

Béke és álmosító idill uralkodott Délnyugat-Austrasia félreeső szegletében ezen a kora tavaszi hajnalon. Az ébredező természet andalítóan monoton hangjai hullámoztak az ég felé.

A zárda kapui egy évtizede nyíltak meg a szent életű nővérek előtt, és a frank hódítások meg belháborúk vad világában csírázó apácaneveldének volt ideje belakni új otthonát. Az egyházmegye püspökénél Amina apátnő járta ki, hogy a kis austrasiai falu külterületén egy római időkből hátramaradt épületegyüttes romjainak alapzatát felhasználva zárda épülhessen. Amina nővért még Radegunda királyné közvetlen környezetében varázsolta el gyereklányként az elkötelezett keresztényi önmegtartóztatás és adakozás szelleme, s miután a királyné vad férje, Chlothar elől a szűzi fátylat választva Noyon püspökéhez, Medárdhoz menekült oltalomért, Amina is elkerült az udvarból. Az eltökélt nővé érett Amina ettől kezdve egyetlen magasztos célnak szentelte az életét: menedéket akart teremteni a felbolydult világtól elfordulni vágyó s Isten útját választva nyugalmat kereső nőknek. A feu-chapelle-i elhagyatott romokról egy Maastricht térségéből származó udvarhölgytársa mesélt neki, s amikor ellátogatott a faluba, tudta, hogy megérkezett a világ azon eldugott kis szegletébe, ahol fontos dolga lesz élete hátralevő részében. A véletlenek is a kezére játszottak, hiszen a feu-chapelle-i comes, Sigmund titkon germán isteneknek hódolt, s jó ideje kereste a lehetőségét annak, hogy valamiképp a kereszténység terjedését támogató Chlothar király kedvében járjon. Amikor Amina nővér Tongeren–Maastricht egyházmegye püspökének, Monulphusnak jóváhagyását elnyerve a zárdaalapítás gondolatával felkereste Sigmund grófot, Feu-Chapelle világi elöljárójának kapóra jött a dolog, s a több itáliai templom és apátság építésében részt vett, idős korára Feu-Chapelle-be visszavonuló tapasztalt mesterembert, Johannes-t bízta meg a tervek elkészítésével és a munkálatok megszervezésével. A zárda két év alatt beköltözhetővé vált, majd évről évre bővült, s az építkezés előrehaladtával mindinkább hasonlítani kezdett a bencések Monte Cassino mintájára alapított apátságaira.

Születésemkor minden az évek óta kialakult hagyományoknak megfelelően, monoton egyhangúsággal zajlott a szent falak között, és szokatlan csend honolt a Merovingok formálódó birodalmának más vidékein is.

Mozgalmas évek voltak az épp letűnt esztendők, szükség is volt arra, hogy a történelem sodra kissé megpihenjen, és erőt gyűjtsön az elkövetkezendő forgatagokhoz. Frankföld éppen túl volt a véreskezű nemzetségfő, Chlothar uralkodó halálán, akinek életerős leszármazottai, Charibert, Guntram, Sigebert és Chilperich nagy fogadkozások közepette felosztották egymás között atyjuk hatalmas birodalmát. Charibert Párizst és környékét nyerte el, Chilperich az ettől nyugatra elterülő gazdag Neustriát tudta magáénak egészen a bretonok földjéig, míg a Maas és Mosel medencéje a Rajna folyóig Austrasiaként Sigebertre szállt. Provence-ig nyúlt le a negyedik örökös, Guntram országa, a termékeny Burgundia. A barbár vér lázasan forrt az utódok ereiben, s kissé túl is csordult a legfiatalabb testvérben, Chilperichben. Az álnok trónkövetelő nem igazán elégedett meg termékeny birtokával, és mintegy fél évvel születésem előtt egészen Párizsig menetelt, hogy királlyá koronáztassa magát, jelezve testvéreinek, hogy ő az első mind között. A megfontolt báty, Sigebert, gall háborúiból hazatérve, sietve észhez térítette lázongó fivérét, és egy gyors lefolyású harcot követően visszaterelte Neustria trónjára. Sigebert nem neheztelt különösebben az öccsére, és felháborodott testvéreit is türelemre intette: Chilperich megragadt kissé kalandos gyerekkoruk világában, amikor is rendre elorozta valamelyikük fakardját vagy a szolgák által faragott lovacskákat, csak most játék figurák helyett birodalmakat próbált eltulajdonítani. Sigebert hangsúlyozta, hogy hisz az idő gyógyító erejében és abban, hogy fivérüknek előbb-utóbb benő a feje lágya, s Neustria kiváló uralkodója lesz.

Ha a hirtelen haragú, ám nyugalomra és békére törekvő Sigebert sejtette volna, hogy a Frank Birodalom következő negyven éve Austrasia és Neustria uralkodóinak véres villongásairól szól majd, könnyekkel a szemében s fájdalommal a szívében talán már Soissons-nál lefejezteti a testvérét. Ezzel a nemes cselekedetével nyugodt, békés világgal ajándékozhatta volna meg a birodalom népeit. Ehelyett rövidre szabott életem során a mind vadabb és álnokabb testvérháború egyre szélesedő örvényei fojtogatták a Merovingok világát.

Pusztító háborúk és nagy átalakulások korában születtem tehát.

Sigebert megfontoltan haladt az ősök által megkezdett úton, akik tudatos hódítókként felismerték, hogy a puszta katonai erő nem lesz elegendő a számbeli fölényben lévő, leigázott lakosság féken tartására. Az előrelátó frank uralkodók már több mint fél évszázada a behódolt római területek vallását igyekeztek felhasználni uralmuk megszilárdítására. Ünnepélyes keretek között megkeresztelkedtek, és vazallusaikat is minden eszközzel a kereszténység eszméjének és intézményrendszerének elfogadására ösztönözték. Sigebert, elődei nyomdokain járva, a kereszt szentségében élt, s a római lakosság és a beolvadó vandál, gót, hun, germán törzsek által gyakorolt egyistenhit erősödését apátságok és zárdák lázas építtetésével is támogatta. A püspökei által kijelölt községekben a királyi hatalmat képviselő helyi comeseknek adókedvezményeket ajánlott fel, s ezzel sikeresen felgyorsította az építkezéseket. Ezen törekvések eredményeként Sigebert vazallusai s azok leszármazottai is mind jobban eltávolodtak a barbár vallások, véres rítusok világától, valamint a frank hódítások területein dívó arianizmus szokásaitól. Születésem évében a hírek arról is szóltak, hogy Sigebert királyunk Athanagild gót király szépséges lányát, Brünhildét szemelte ki házastársául, és a frigy elsődleges célja az volt – amellett, hogy a világ egyik legszebb hajadonát viheti ágyába –, hogy szakítson ősei barbár, többnejűséget támogató hagyományaival, és a keresztény értékrendnek megfelelően egyetlen asszonyhoz kösse az életét.

Sigebert intézkedéseinek hatására a hódító törzsek előkelőinek és katonai tisztségviselőinek sarjai közül sokan nevelkedtek egyházi intézményekben Austrasia-szerte. A frissen alapított, de jó hírű feu-chapelle-i zárda falai közé (amely a falutól mintegy tíz stadiumra, az Eau d’Heure torkolatánál volt) egyre nehezebben jutottak be az új novíciák. Ugyanez volt a helyzet a falu főterének tövében álló apátsággal is: sorban álltak a bebocsátásra váró ifjak. Nem minden jelölt választotta végül a szent hivatást, többségük ugyanis felnőttként elhagyta a szent falakat. A szülők viszont serdülő gyermekeik lelki fejlődésének és az egyistenhit megszilárdulásának zálogaként tekintettek a feu-chapelle-i apátságra és zárdára.

Sigebert trónra lépését követően a hódító frank törzsek erdők mélyén fellobbanó, pogány rítusokat idéző tüzei lohadni kezdtek. A korábbi hagyományokba egyre reménytelenebbül kapaszkodó frank köznép lázongó képviselőit rendre megégették, s a termékenységi rituálékat végző hajadonokat is mind gyakrabban bélyegezték boszorkánynak. Tongeren–Maastricht egyházmegye falvainak és városainak szélén heti rendszerességgel lobbantak fel a tisztítótűzként szolgáló, bűnösöket elemésztő máglyák. A keresztény hit és az arra épülő egyház egyre szilárduló, megdönthetetlen erejének köszönhetően Austrasia a frank fennhatóságú területek legstabilabb bástyája lett uralkodónk, Sigebert idejében.

4.

A félbolond Esther szörnyen megrémült, amikor észrevett. Úgy ugrott a levegőbe, mint akibe bolha csípett, vagy mintha egy bujkáló koboldon akadt volna meg a pillantása. Óvatosan felém araszolt, és megbökdösött csontos ujjával. Valamivel később szólongatni kezdett a maga formátlan, idétlen hangján, én meg csak ájultan aludtam, holtsápadt orcámon a láz tűzpiros rózsáival. Esther a feltoluló izgalomtól hevesen reszketett. Térdig érő, barnás, hasított ujjú ruhája szélét gyűrögette sokáig, s amikor végre nagy nehezen legyőzte a félelmét, közelebb lépett, és mellém guggolt. Óvatosan a karjába emelt, és dédelgetve az arcomat csókolgatta. Pár perc múltán a fűbe heveredve önfeledten játszani kezdett velem. Aléltan lógtam a kezében, életjelet nem mutattam. Egyszer csak, miután lopva körbepislantott, lefejtette válláról vászonruháját és gyűrött alsóingét, majd előhúzta éretlen mellecskéjét. Nem habozott sokáig, barna bimbóját sietve az ajkamhoz érintette. Tetszett neki a játék, fel se pillantott, hanem elmélyülten gügyögött hozzám. Nemsokára, továbbra is mély álomban ringatózva, az ösztöneimtől hajtva, számba vettem a gyereklány emlőjét. Esther felsikkantott, kirántotta ínyem közül a mellbimbóját, ám türelmetlenül csücsörítő ajkamat látva, s talán attól tartva, hogy felébredek, ismét betapasztotta a számat. Sietve ráharaptam a felkínált mellre. Esther aprót szisszent, s csak azért nem sikolthatott, mert kerülni akarta, hogy bárki tudomást szerezzen titkos játékáról. Összeszorított foggal, boldogan bámulta, ahogy szorgosan úgy teszek, mintha táplálkoznék. Talán meg sem unta volna, hogy szalmabábok helyett most egy hús-vér kisdeddel játszhat, ha a kápolna vékony harangja meg nem kondul, reggeli imára serkentve a zárda lakóit. Mint akit rajtakaptak, úgy ugrott talpra a lány. Ijedten forgatta a fejét, miközben ruházatát remegő kézzel igazgatta.

Egy ideig tanácstalanul tipegett ide-oda, hirtelen fogalma sem volt arról, hogy mitévő legyen velem. Végül a szűk ösvény végében álló kőhídra szaladt, amely alatt a távolban derengő falu folyója sietett a zárdát ölelő tó, a Lac du Temps felé.

Esther megtorpant a hídon. A táncoló habokat bámulta, majd rám meredt. A folyómeder a tóhoz közeledve meglehetősen kiszélesedett, kristálytiszta vizének köszönhetően látszott, hogy a mederfenék sötét sziklái két öl mélyen húzódnak. A bolond lány visszalesett a zárda hátsó kapujára, azt ellenőrizhette, hogy látja-e valaki, majd átemelt a kőhíd faragott fakorlátján. Ég és víz között lógtam éppen, amikor felébredtem. Ökölbe szorított két kezemmel aprót nyújtóztam, majd megdörzsöltem az orcámat, és kinyitottam a szememet. Esther ijedten bámult, és talán csak azért nem ejtett a vízbe, mert a megilletődöttségtől görcsbe rándult a keze, s karomként szorult apró testemre. Rámosolyogtam, és vártam, hogy tegye, amit tennie kell.

5.

Esther végtelenül ostoba lény volt. Talán ez lehetett a szerencsém. A víz fölé tartott, és nem mozdult. Amikor a rám tekert pokróc a mélybe hullott, s az együgyű lány észrevette megcsonkított ágyékom, megdermedt, mint akit szélütés ért. Aztán jajongani kezdett. Káráló hangja engem is megrémített. Ajkam az ijedtségtől legörbült, és kattogó, erősödő hangon bömbölni kezdtem. A szolgálólány csak állt, én lógtam a kezében, és kitágult pupillákkal egymásra meredve kétségbeesetten üvöltöttünk.

Félnótás megtalálóm testes nagynénje, Colette – aki a zárda intézője volt, és hibbant unokahúgát édesanyaként nevelte odaadóan, mióta a faluban élő nővére szélütést kapott –, döbbenten torpant meg a kapuban. Percekkel korábban unokahúga keresésére indult, mivel nem érkezett meg a reggeli imára, és most, hogy megtalálta, nem akart hinni a szemének. Idióta nevelt lánya épp versenyt üvöltött a nagy erdő szélén, a rengetegbe futó kis híd kellős közepén egy mezítelen csecsemővel.

Esther, megpillantva nevelőanyját, nem ejtett a folyóba, hanem Colette felé fordult, és könnyeit nyelve habogta:

– Én nem… Én csak… Ez egy… Jaj!

Colette-nek sok nehéz pillanatot okozott már a megörökölt, féleszű rokon lány. A zárda apátnője többször is kiűzetéssel fenyegette Esthert, mivel elfogadhatatlannak tartotta, hogy a szent életű apácák áhítatos és nyugodt életének állóvizét újabb és újabb botrányokkal kavarja fel. Esther legkedveltebb szórakozásai közé tartozott például, hogy zivatarok idején rikoltozva, ruhátlanul dagonyázott a sertéstelep disznói között a sárban. Ezt a foglalatosságot az apátnő szigorú tiltása ellenére is rendszeresen űzte. Voltak azonban látványosabb és nehezebben kezelhető skandalumai is. Pár hónapja éjjeli bagolynak képzelte magát, és az erdőszéli fák lombjai között szakadt alsóneműben, huhogva ugrált ágról ágra. Az apátnő a helyi apátság novíciusait riasztotta az éjszaka közepén, hogy segítsenek becserkészni a lányt. Esthert az ifjú szerzetesjelöltek vadászták le a magasból Vincent apát iránymutatásai alapján. Az egyházi elöljáró az esetet követően eljárás indítását követelte Amina apátnőtől, aki egy utolsó figyelmeztetésben részesítette Colette félbolond unokahúgát. Egy ideig nem is történt újabb botrány, ám néhány hete Esther ismét beszéd tárgya lett Feu-Chapelle-ben. A hibbant lány egy hajnalon beosont a falu templomába, és az alvókat felriasztva mindaddig kongatta a harangot, míg a harangláb rúddal elreteszelt ajtaját baltával be nem törték a szerzetesek. Amikor Vincent apát arról faggatta a lányt, hogy miért tette, amit tett, Esther csak annyit válaszolt, hogy az angyalok a fejébe költöztek, és azt súgták neki, hogy adjon hírt a közelgő örömről. Hogy miféle örömről beszélt, arról hiába is kérdezték, idétlen mosoly volt a válasz.

Akadtak olyan falubeliek, akik a vérlázító esetet követően azt hangoztatták, hogy Esthert minden bizonnyal az ördög szállta meg, és záros határidőn belül elevenen kell megégetni. Ekkor már a falu döntéshozó szerve, a vének tanácsa is komolyan fontolgatta a lány bebörtönzésének és egy mélyreható vizsgálat kezdeményezésének a gondolatát. Colette-nek azonban – aki szélütött nővérének évekkel ezelőtt fogadalmat tett, hogy élete végéig óvni fogja beteg unokahúgát – ismét sikerült elcsendesítenie az ördögűző hangokat. Egyik reggel egyszerű, szürke tunikáját s agyonkoptatott kendőjét egy zöld vászonból szőtt, csípőövvel karcsúsított hosszú ruhára cserélte, s miután elrendezte mindig zilált hajkoronáját, a vállára pedig egy kizárólag ünnepi alkalmakkor használatos stólát vetett, megingathatatlan meggyőződést sugározva megjelent a falu legfőbb bizottsága előtt. A vének tanácsának sokat tapasztalt bölcsei székeikbe süppedve hallgatták, amint a nő szenvedélyesen újra hitet tesz amellett, hogy Esther születésétől fogva elmeháborodott, és semmi törvényellenes nincsen megbotránkoztató cselekedeteiben. „Gyermekként is idióta volt – érvelt –, és felnőttként még idiótább.” Intézőségvezetőként a kihallgatáson többször kiemelte, hogy a lány nélkülözhetetlen munkaerő a zárdában, hiszen az illemhelyek tisztántartásától kezdve az ólak ganézásáig bármilyen alantas feladatra befogható. „Gondoljanak csak bele, uraim, ha maguknak kellene emberi és állati ürülékkel bajlódniuk! Vállalná önök közül bárki is ezt a méltatlan munkát? – tárta szét a karját. – Már megbocsássanak, de szerintem egyikük sem…” Colette legvégül azt az ütőkártyát is kijátszotta, amellyel minden válságos helyzetben sikert aratott. Rámutatott a lány hithű keresztény voltára, s arra, hogy összes felmenője sokadíziglen egyistenhívő volt, tehát Esther semmiképpen sem lehet boszorkány. Az utóbbi érv mindig döntő argumentumnak számított. Javában folyt a környék pogány telepeseinek térítése, és a kereszténység iránt sok-sok évtizede elkötelezett család sarjának meghurcolása – még ha az olyan hibbant is, mint Esther – komoly tekintélyvesztést jelenthetett volna a lépésről lépésre erősödő egyháznak. Colette-nek a botrányok ellenére mindig sikerült megóvnia unokahúgát a támadásoktól, és így történt ez a haranglábbal kapcsolatos skandalum esetében is: Esthert újra felmentették.

Most pedig ott állt a hibbant lány a zárda tövében, kezében egy mezítelen újszülöttel.

– Mit csináltál már megint? – förmedt rá Colette az unokahúgára. – Ide gyere! – fuldokolt a dühtől a terebélyes asszonyság. – Ide gyere, vagy megnyúzlak!

Esther lába földbe gyökerezett a félelemtől. Colette kérlelhetetlennek tűnt.

– Nem hallottad? Azt mondtam, hogy hozd ide! – kiáltotta ellentmondást nem tűrő hangon.

A lány remegő térddel indult nagynénje felé, és közben összefüggéstelenül habogott:

– Csak azt gondoltam… Tudom, hogy nem szabad… Aranyos kisbaba… Mindig vigyázni kell, hogy ne tegyünk rosszat… Én tudom… Nem is akartam. Csak itt volt. Én meg… Nem akartam ám beledobni!

Colette összehúzott szemmel, sötéten figyelte, ahogy Esther egy ruhátlan, vörös fejjel bömbölő csecsemővel közeledik felé. Semmi okom nem volt arra, hogy megnyugodjak, hiszen farkaséhes voltam, vacogtam, ráadásul a sebem is fájdalmasan lüktetett. Colette minden bizonnyal látta a testalkatomból, hogy fiú lehetek, ugyanis éreztem, hogy mind nagyobb ellenszenvvel vizslat.

– Ez egy fiú – méregette hidegen formás farizmomat.

A hibbant lány lecövekelt előtte, majd az ölemre pillantott, és vigyorogva a gondnok asszony felé fordított.

– Csak majdnem!

Colette először nem értette Esther derűjét, aztán pillantása szétroncsolt ágyékomra tévedt.

– Istenem… – suttogta megütközve.

Colette határozott asszony volt. Masszív alkata erőt és megingathatatlanságot sugárzott. Az apátnő legnagyobb megelégedésére évek óta ő intézte a feu-chapelle-i zárda valamennyi ügyes-bajos dolgát. Gondoskodott a konyháról, a zárdához tartozó épületek tisztaságáról, karbantartásáról, valamint az állatállományáról és a földjeiről. Tapasztalt és sokat látott asszony volt. A félbolond unokahúg, Esther szélsőséges megnyilvánulásai az utóbbi években nem kis gondot okoztak neki, de mivel megbízható munkájával feltétlen bizalomra tett szert, így ez idáig minden nehézséget sikerült elsimítania. Ezúttal viszont tanácstalanul ácsorgott fölöttem.

– Ez egy kisfiú… volt – állapította meg elszorult torokkal.

Esther, mivel nagynénje nem utasította arra, hogy azonnal vessen a folyóba, felbátorodott.

– Megtarthatom? – kérdezte reménykedve.

Colette gondterhelten hallgatott, majd sietve leoldotta fejkendőjét, óvatosan kivett mostohalánya kezéből, és miközben körém csavarta a vékony vásznat, alig hallhatóan mormolta maga elé:

– Szerencsétlen csöppség. Ki tette ezt veled?

A híd felé vezető ösvényt vizsgálta, majd az erdő irányába bámult. Aztán visszatekintett a zárda épületére. Végigfuttatta szemét a falon, s a fal alatt húzódó sziklákat és a zárda északkeleti tömbjét ölelő Temps-tó vizét vizslatta. Elmélyülten kutatta, honnan érkezhettem. Szeme végül megállapodott a folyó vonalán. A hídig sétált, és visszanézett a falu felé. Az Eau d’Heure sodrása nem volt erős. Aki a zárdáig leereszkedett a folyón Feu-Chapelle-ből, az éj leple alatt könnyedén visszaevezhetett a faluba.

– Bárkié lehetsz… – állapította meg elgondolkodva, és elcsuklott a hangja. Az apátnőre gondolt, akinek záros határidőn belül be kell számolnia az érkezésemről. – Adja az ég, hogy jókedvében találjam Amina nővért! – sóhajtotta, majd boldogan vihogó nevelt lányával a nyomában, gyöngéden magához ölelve engem a zárda felé vette útját.

6.

Amina nővér nem jelent meg a reggeli szertartáson.

A hajnali zsolozsmán lovas futár érkezéséről suttogtak a nővérek, és sokak szerint a hírhozó olyan üzenetet osztott meg az apácák vezetőjével, amely könnyedén összefüggésbe hozható volt a távolmaradásával.

A zárda tízéves fennállása óta nem fordult elő ilyen eset, így hát a reggeli áhítat végeztével a nővérek kisebb csoportokba verődve, lázasan találgatták, milyen hírt hozhatott a futár. Egyesek szerint Amina apátnő valamely közeli rokonával kapcsolatos értesítést kapott a reimsi szülői házból. Volt, aki határozottan állította, hogy régóta betegeskedő atyja hunyt el hosszú haláltusát követően. Mások Amina nővér húgának szüléséről suttogtak rémtörténeteket. A legjobban értesültek viszont úgy vélték, hogy mégiscsak igaz a hír, miszerint az apátnő testvérbátyja a korábbi vélekedésekkel ellentétben nem Austrasia uralkodója, Sigebert oldalán harcolt Soissons-nál, hanem éppen ellenkezőleg, a pártütő testvér, Chilperich fiának, Theudebert seregének egyik vezére volt. Az esküszegők oldalán küzdő urakról pedig az a hír járta, hogy Sigebert a győzelmét követően jó néhányat kivégeztetett közülük annak érdekében, hogy végérvényesen elrettentse testvéreit, rokonait, unokaöccseit és a Frank Birodalom valamennyi népét a további polgárháborús rendbontástól. Mindeközben Theudebertet, a lázongó unokaöccsöt fenséges körülmények között tartotta őrizetben. A harcok egy időre lezárultak tehát, Chilperich kénytelen-kelletlen visszaszolgáltatta Austrasia elfoglalt városait testvérének, Sigebertnek, és fiát hátrahagyva hazatért Neustriába. Arról azonban, hogy kikkel végzett Sigebert király hóhérjának pallosa, csak találgatások keringtek. Teltek-múltak a hetek, s egyre bizonyosabbá vált, hogy az áldozatok között lehet Amina apátnő testvére is. A zárdában senki sem látta az elöljárón, hogy növekvő szorongással várja a híradást, amely egyre késett. Fivéréről mindig csak annyit mondott kíváncsi beosztottjainak, hogy Soissons-nál részt vett a harcokban, minden bizonnyal jól van, s csak idő kérdése, hogy üzenjen.

Colette fapapucsai vészjóslóan koppantak a zárda lakóépületének második emeletén futó zord folyosón, amely Amina apátnő tóra néző lakhelyének méretes ajtajáig vezetett. Apró testemet az intéző asszony meleg pokrócba csavarta korábban, ez a gondoskodás nagyon jólesett, de még inkább megnyugtatott az a finomság, amelyet egy vékony kendőből szopogattam. Colette, mielőtt a zárdavezetőhöz indult, tejet forralt, édes, ragacsos mézet oldott fel benne, majd miután száraz kenyeret mártogatott az ízes, hófehér lébe, vászonba csavarta a csemegét, és az ajkamhoz érintette. Gyorsan rákaptam az étekre, és szótlanul tűrtem, hogy az intéző asszony felvegyen s vigyen, ahová akar. Lágyan csordogált hasamba az éltető manna, csak ez számított akkor.

Colette tudta, nem habozhat. Hozhatott a hajnalban érkezett futár akármilyen üzenetet, ha kiderül, hogy Amina nővér beleegyezése nélkül egy hímnemű csecsemő tartózkodik a zárda területén, akkor a bűnös, aki a kisdedet az apácák közé hozta, súlyos büntetésre számíthat. Sietnie kellett hát, hogy előbb érjen velem az apátnőhöz, mint érkezésem híre.

Az intézőségvezető a zord ajtó előtt toporgott, amelynek intarziái Jób történetéről meséltek. Szorongva pillantott arra a faragványra, amelyen Jób a lányai s fiai tragédiájáról értesül. A gyermekek elsőszülött testvérüknél lakomáztak éppen, amikor a vendéglátó háza egy erős szélvihar következtében a fejükre omlott, s mindannyian szörnyethaltak. Colette jó ideig tétovázott. Szíve összeszorult a gondolatra, hogy Amina nővér talán Jóbhoz hasonlóan kínzó fájdalmat él át odabent. Próbálta elhessegetni a nyomasztó érzést, sóhajtott, nagyot nyelt, és remegő kézzel koppantott egyet a vastag erezetű faajtón. A zörej lidércesen visszhangzott az alacsony, hosszú, ívelt folyosón. Ijesztő hang volt ez, s én csak azért nem rémültem meg, mert nem szűnő falánksággal és élvezettel a langyos, édes tejet kortyolgattam.

Colette várt néhány pillanatot, majd újra koppantott. Nem fordulhatott vissza, végig kellett mennie az úton, amelyen elindult. Ha a folyóba vet, senki sem értesült volna arról, hogy bolond unokahúga egy kisfiúra lelt a zárda tövében. Most azonban az apátnő ajtajában állt bebocsátásra várva, és nem másíthatta meg az elhatározását. Biztos volt benne, hogy a zárdában már mindenki tudott az érkezésemről. Amikor korábban a konyha felé igyekezett, fürkésző szemek lesték a melléhez szorított batyut. A kíváncsi szakácsok is érdeklődve vizslatták matatását a kamrában, miközben a szoptatásomhoz alkalmas, sűrűn szőtt anyag után kutatott. Hiába is próbált bújtatni engem, a szent falak között futótűzként terjedt a hír az újszülöttről. Átkozta magát, amiért ismét a buta szívére hallgatott.

– Miért nem dobtalak a vízbe, te kis görcs? – suttogta. – Miért nem hagytam, hogy felszívódj, mintha soha senki sem látott volna? Jaj, Esther, te bolond! Milyen bajba keversz te megint engem?

Én mindeközben aléltan élveztem az édes nedűt, ami az elázott kenyérből a vékony vásznon keresztül két falánk ajkam közé csordogált. Tudatlanul örültem, hogy még mindig a világon vagyok.

– Gyere! – szólt bentről egy rideg hang.

Az apátnő élettelen hívó szava megrémítette Colette-et. Újra megkísértette a sötét gondolat, hogy sarkon fordul, és a folyóig rohan velem, ahol a szelíd habok közé vet, majd megmossa a kezét, visszatér az ebédlőbe, felszedegeti az asztalokon maradt kenyérmorzsákat, leszidja a szolgálólányokat a gondatlanságuk miatt, ahogy reggelente szokta, megigazítja a főasztalnál Amina nővér hajnalban el sem mozdított székét, s amikor Esther remegő ajakkal megkérdezi, hogy hová tűnt a kisgyermek, azt válaszolja, hogy nem maradhatott, az apátnő kitiltotta az épületből, és az apátságba vitette, hogy illendő messzeségben legyen a zárdától, a szüzek szent otthonától. Látta maga előtt Esther szemét, amint gyűlnek benne a könnyek, és keservesen zokogni kezd. Sóhajtott, és maradék erejét összeszedve belépett a faragott, nehéz ajtón.

7.

Amina nővér a rideg szobaajtóval szemközti falba ékelt méretes ablak előtt állt, háttal a belépőnek.

A zárda valamennyi robusztus épületének kőfalán apró, lőrésszerű nyílások voltak, ám az apátnő cellájának végébe egy szokatlanul grandiózus, sokosztatú ablakot állítottak, amely a padlótól a plafonig ért. Eredetileg Amina nővér szobája is szerény méretű ablaknyílással rendelkezett, de az apátnő, miután egy kis időt eltöltött a lakhelyén, azt az utasítást adta az építkezést bonyolító munkásoknak, hogy bontsák meg a hátsó falat, és egy olyan ember nagyságú nyílást építsenek, amely a folyóra, az erdő déli vidékére és a távolban húzódó településre tekint. A zárda lakóépületének ezen szárnya egy sziklamagaslatra futott, és a Lac du Temps hullámzott a tövében, így a tervezett átalakítás szabadabb kilátást nyújtott Feu-Chapelle vadregényes vidékére. Mivel Amina nővér volt a zárda vezetője, a kőművesek nem mertek ellentmondani neki, s vonakodva bár, de hozzákezdtek az átalakításhoz. A faluban gyorsan híre ment az apátnő szokatlan kérésének, s amikor az apát tudomást szerzett róla, minden eszközzel megpróbálta megakadályozni a felszentelt falak szemérmetlen megbontását. Először a feu-chapelle-i zárdaalapítás mögött húzódó püspöki döntésre hivatkozott, majd a rend szigorú reguláira, végül pedig a frankföldi monostorépítkezéseket támogató királyi akaratra. Mindhiába. Amikor az apát látta, hogy egyedül nem boldogul a kemény nővel, az építkezés költségeit folyósító Sigmund grófot is bevonta a tárgyalásokba. A gróf találkozót kért Amina nővértől, ám a megbeszélést követően bocsánatért esedezve távozott a zárdából. Az apátnővel ő sem tudott szót érteni. A lakhely méretes ablakának üvegszerkezetét végül a zárdabeli munkálatok irányításával megbízott, világot járt ezermester, Johannes készítette el.

Amikor Colette becsukta maga mögött a szoba ajtaját, az apátnő meg se rezzent. Kőszoborként állt az ablak előtt, az ébredező nap fénye körbeölelte mozdulatlan alakját. A tiszteletet parancsoló, fekete sziluettet látva Colette ismét arra gondolt, hogy szó nélkül sarkon fordul, végigfut a folyosón, lerohan a szűk lépcsőn, átsiet a zárda udvarán, és a folyóig meg sem áll. Átkozta a pillanatot, amikor a kezébe vett engem. Most mindent megadott volna, ha elmenekülhet. Talán meg is tette volna, én azonban erős ínyemmel elengedtem a tejes ínyencséget, s mint aki jól végezte dolgát, elégedetten böffentettem. A szemem addig csukva volt, de ekkor álmosan kinyitottam, és megpillantottam Colette-et, amint tekintete mélyén kétségbeesett zavar ül. Neki köszönhettem minden boldogságomat, ezért megpróbáltam felvidítani: biztatóan nyögdécselni kezdtem. Gőgicsélésemre oltalmazóm arca rémülten megfeszült, mire én még szélesebb mosolyra húztam a számat, majd csuklani kezdtem.

Amina nővér továbbra is háttal állt nekünk, de pontosan tudta, mit hall. Lassan fordult felénk. Colette még mindig csak a fekete sziluettjét érzékelte, az apátnő vonásai rejtve maradtak, így nem láthatta, hogy a fegyelmezett tartású nő arcán könnyek csorognak.

– Hát itt van? – szólt az apátnő alig hallhatóan.

Az intézőségvezető elsőre nem értette a kérdést. Csak bámult. Se mozdulni, se megszólalni nem tudott.

– Hozd hát! – mondta ezúttal határozottan Amina nővér.

Colette fejében átfutott a gondolat, hogy talán valaki korábban értesítette az apátnőt a csecsemőről, másként értelmezhetetlennek tűnt a számára, hogy elöljárója úgy beszél, mint aki várta az érkezését.

– Gyere közelebb! Mit ácsorogsz ott? – utasította türelmetlenül az apátnő.

Colette remegve indult a fekete sziluett felé. Lépteinek bizonytalanságát én is érzékeltem, gyengesége végighullámzott az egész testén. Olyan ingatagon tartott a kezében, mintha földrengés rázta volna az épületet. Miközben ide-oda himbálózva Amina nővér felé közeledtünk, a csuklásom abbamaradt. Amint elértük az ablakot, s Colette meglátta a homályból előbukkanó apátnőt, rémülten állapította meg, hogy a nő feje fedetlen, s amit mindaddig fekete fátyolnak hitt, nem más, mint elöljárója rendezetlenül vállára omló, mélybarna hajzuhataga. Még jobban megrettent, amikor az apátnő arcán csillanó könnyeket is észrevette.

– A folyóparton találtuk… – magyarázkodott kétségbeesetten. – Esther… Ő lelt rá, és nem tudta, mihez kezdjen vele. Szegény nem tehet róla, hogy…

– Mutasd! – szakította félbe a másik.

Colette remegve nyújtott Amina nővér felé, de az apátnő nem akart a kezébe venni, csak rezzenéstelen arccal nézett.

– Azt mondtam, mutasd! – szólt újra hűvösen.

Colette nehezen értette meg, hogy az elöljárója mit akar látni. Bénultsága oly erővel tartotta fogva, hogy képtelen volt mozdulni. Lehajtotta a fejét. Amina nővér előrelépett, s türelmetlenül rántotta le rólam a takarót. Hosszasan nézett. Colette óvakodott rápillantani, így csak én láthattam, hogy az apáca összeszorítja az állkapcsát. Gyanútlanul bámultam ránctalan, finoman ívelt arcát, könnyben úszó barna szemét. Cseppet sem zavart sötét tekintete, hiszen éreztem, hogy a lelke legmélyéről megnyugtató meleg sugárzik felém. Elmosolyodtam. A nő szemének szegletében összegyűlt könny túlcsordult, egy forró csepp legördült az orcáján, az állán táncolt egy darabon, majd onnan a homlokomra pottyant. A meglepetéstől vékonyan nyekkentem. A nedves víz csiklandozva csorgott le homlokomról az orromra, s amint a jobb pofácskámra futott, a bizsergető érzés hatására nevetésszerű hangot hallattam. Hosszú pillanatokig gurguláztam, s csak akkor hagytam abba, amikor a sós lé az ajkamhoz ért. Elhallgattam. Az ismeretlen íz kissé meglepett.

Amina nővér újra az ablak felé fordult.

– „Halálra adja majd a testvér a testvért, az apa a gyermekét, a gyermekek meg szüleik ellen támadnak, és vesztüket okozzák” – suttogta.

– Hogyan? – rebegte ijedten Colette. El sem tudta képzelni, mire utalhat az apátnő. Csak sejteni vélte, hogy valamelyik evangéliumból idéz. A szíve összeszorult, várta a folytatást.

Amina nővér bólintott, majd úgy beszélt a távolba révedve, a tó túlpartját ölelő rengeteget bámulva, mintha magányosan állna a szobában.

– Máté evangélista szavai kísértenek… Ártatlanok pusztulnak el a hatalmasok őrületének poklában – szólt elgondolkodva. – Magasba vágyó törpék vidéke most a végtelen Frankföld! Királyaink semmit sem tanultak elődeiktől, akik kegyetlen, ámde jövőbe látó vezetők voltak. Ellenséges uralkodókkal végeztek, kíméletlenül igáztak le idegen földeket, de a saját vérük mindig szent volt: a legyőzött királyságokat épségben és sértetlenül adták tovább leszármazottaiknak. A dicső fejedelmek nem dőzsöltek ész nélkül, kincstáraikat pénzzel és arannyal teli hagyták hátra. Az új nemzedék jussa tehát a kiapadhatatlan kincseshalom, a bortól, olajtól és vetőmagtól csorduló raktárak, s ami a legfontosabb: az igaz hit, melynek magvait őseik nemesítették. Épülő egyház a hagyatékuk, amely tovább erősödhetne, ha gondos kezek támogatnák a mi áldozatos munkánkat. A silány utódok azonban egy dologban hiányt szenvednek: sehol a béke és az isteni kegyelem. „De ha marjátok és rágjátok, vigyázzatok, nehogy felfaljátok egymást!”

Colette a Galata-levél szavait jól ismerte a Bibliából: ha a szolgálók között torzsalkodás támadt, ezt az igeverset vágta a fejükhöz. Egy falubeli misén hallotta először, de ezt esze ágában sem volt megosztani Amina nővérrel, aki szünet nélkül folytatta:

– Ezek mindent felfalnak! – verődtek vissza a zárdavezető szavai újult erővel a tágas szoba rideg kőfalairól. – Nehéz idők közelednek… Akik elmentek, akiket megöltek a csatamezőkön, és akiket kivégeztek, azoknak mindegy már. Ők nem látják soha, miként hullik darabjaira minden. Ők az Úr országában nyugalomra lelnek, ha itt jót cselekedtek. Ha pedig bűnösök voltak, a purgatóriumba jutva megtisztulnak, s a lelkük újra hófehér lesz. A tánc számukra angyali zenekísérettel odafent vagy ördögi muzsikával odalent tovább folytatódik. De a túlélőknek vajon mi marad? Csak a bánat, a boldogtalanság és a sok-sok kérdés, hogy miként lehetne ezt a tébolyult világot földi paradicsommá varázsolni, miközben a pokol a földre költözött. Sirathatjuk elhalt szeretteinket, ám a könnyeink mit sem érnek. Nem lesz jobb semmi sem. Mindaddig tehetetlenek vagyunk, míg világunk irányítói meg nem értik, hogy a feladatuk nem a mind nagyobb és nagyobb vagyon és hatalom harácsolása, hiszen a vérrel, árulással és hitszegéssel összekapart dolgokból semmit sem vihetnek magukkal a túlvilágra! A hatalmasok Istentől kapott küldetése nem más, mint hogy segédkezet nyújtsanak nekünk ahhoz, hogy a tévelygő emberi lelkeket a fény felé vezessük, s megszabadítsuk őket a bűneiktől. A világi s egyházi hatalom csúcsán élőknek az isteni akaratot kell hirdetniük, és a béke világát építeniük, a munka többi részét pedig kis közösségeinkben mi elvégezzük. Nem kis feladat a földi mennyországot megteremteni. Uralkodókhoz, nemzetségfőkhöz méltó égi küldetés.

Amina nővér nekitámaszkodott a hatalmas ablaknak. Colette attól tartott, hogy az apátnő áttöri a kazettákat, s az üvegdarabokkal együtt a mélybe zuhan.

– Hiszen mit várhatnánk egy olyan néptől, amely saját bőrén tapasztalja, hogy vezetőik becsapják, kijátsszák és megtévesztik egymást? – folytatta indulatosan Amina nővér. – Miként is lehetne hitet csepegtetni mindazok lelkébe, akik azt látják, hogy apjuk, testvérük, fiuk vagy leányuk bármely pillanatban ellenük támadhat? Hogyan is lehetne Isten országának igéjét erősíteni azok lelkében, akik azt tapasztalják, hogy szeretteik értelmetlen halált halnak? Hogyan mondhatnánk a szent falak közé misére érkezőknek, hogy Isten irgalmas, megsegít bennünket, velünk van minden nehéz pillanatban, miközben szívükben s lelkükben érzik, hogy világunk egyre messzebb és messzebb kerül a mennyek országától? Útkereső híveink hitetlenséget, csalárdságot, árulást és értelmetlen halált látnak mindenütt, s ezért hitetlenné, csalárddá, árulóvá és gyilkossá lesznek.

Amina nővér megfordult, és Colette elé lépett. Hangja mindeddig távolról szólt, de most egyszerűvé és emberivé vált:

– Hogyan beszélhetnék én Istenről, a gondviselésről és a szeretet erejéről azon a reggelen, amikor azt a hírt kapom, hogy imádott fivérem, az okos és tapasztalt katona, szilárd és megingathatatlan hitű keresztény, hazájáért harcolni s meghalni képes ifjú vitéz Chilperich király ostoba háborújában a béke ellen törve veszti életét? Nem tudom, milyen erő sodorta magával fivéremet, milyen eszeveszett eszme, bolond őrület győzte meg arról, hogy saját népe ellen törjön – de hogyan hirdessem ezentúl a szeretet igéjét, amikor gyűlölet fakadt a szívemben?! Igen… Gyűlölöm a fivéremet, mert gyenge volt. Gyűlölöm Chilperich királyt, aki kevesli örökölt jussát, Neustriát, ezért egy ingatag jellemű népet s nyíltszívű ifjak ezreit rántja a polgárháború poklába. És gyűlölöm a békét mindenáron őrizni vágyó Sigebert királyunkat is, amiért példát statuálva kivégeztette szeretett testvéremet, az én drága Valtonomat. És gyűlölöm önmagamat. Igen! Gyűlölöm Amina nővért! Hisz nem voltam éber, se bölcs… Hogyan is lehetnék a gyengék bástyája, amikor drága bátyámnak se tudtam támasza lenni? Hogyan is óvhatnám a feu-chapelle-i lelkeket, miközben a tulajdon véremet sem tudtam megmenteni attól, hogy tévelygő útra lépve kárhozatra jusson?

Amina nővér szobájának falát jobb felől egy hímzett vászonfüggöny fedte. A kárpitborítás Jézus mennybemenetelét ábrázolta: Isten Fia angyalok gyűrűjében lebegett a magasban, alatta a tanítványai térdepeltek. Az apátnő a vászonra emelte a tekintetét. Colette számára úgy tűnt, hogy elöljárója a mennybe tartó Megváltóval társalog.

– Ami a legelrettentőbb – sóhajtotta fájdalmasan –, hogy a ránk bízott lelkek egy királyi szóra vagy egyházi parancsra bármikor a kárhozat útjára léphetnek, csakúgy, mint Valton bátyám, akinél tisztább és egyenesebb ifjú kevés élt a földön. Hogyan higgyek ezentúl a gondviselésben? Az egy igaz Istenben?

Colette kényelmetlenül feszengett. Úgy érezte, olyat hall, amit nem kellene.

Amina nővér a színes kárpitot nézte, majd rám pillantott. Mélységesen szomorú volt a tekintete.

– Nehéz kérdések ezek, te kis megnyomorított, szerencsétlen lélek – intézte hozzám csendesen a szavait. – És nem is sejted, hogy te magad vagy a válasz…

A zárda gondnoknője végképp összezavarodott, olyannyira, hogy majdnem kiejtett a kezéből. Az apátnő lágyan végigsimított az arcomon.

– Biztos voltam benne, hogy eljössz – suttogta. – Isten nem engedi, hogy szolgálóleányai túl sokáig elgyengüljenek. A világ dolgai olykor-olykor értelmetlennek tűnnek, de az Örökkévaló mindig üzenetet küld nekünk. Hol csodák formájában, hol egy egyszerű herélt kisfiú személyében…

A hatalmas ablakra révedt.

– Bűnös gondolataim voltak az imént – folytatta elmerengve. – Az járt a fejemben, hogy ma befejezek mindent. Bátyám halálhírét hallva nem éreztem elég erőt és hitet magamban ahhoz, hogy újra képes legyek bástyaként állni ingatag hitű nővéreink előtt. Valami csodára vagy legalábbis egy jelre vártam. És te megérkeztél, kis ember. Te vagy a válasz, a megerősítés. Talán fivérem lelke költözött beléd, de még az is lehet, hogy egy angyalé… Nem tudom. Egyet biztosan érzek: üzenetet hoztál…

Colette szeme tágra nyílt. Keveset értett abból, amit Amina nővér korábban mondott, de a zárdavezető utolsó szavai reménnyel töltötték el a szívét.

– Akkor hát maradhat? – kérdezte óvatosan.

Az apátnő összerendezte a vonásait. Az arca újra kemény lett.

– Ha bárkinek bármit elmondasz abból, amit itt hallottál, Colette, soha többé nem léphetsz a zárda területére – szólt határozottan. – A kis herélt marad. Felneveljük. Esther biztosan szívesen gondját viseli majd. Legalább lefoglalja magát, és talán kevesebb bomlott agyú dolgot követ el. A nővéreket és Vincent apátot én magam tájékoztatom az érkezéséről. Az atyával egyeztetek a kis jövevény megkereszteléséről is. Minden bizonnyal nem részesült még a szentségben, hiszen pár napos lehet csupán. Most pedig menj! Az esti áhítatnál már én is ott leszek. Pusztán annyit említs, ha kérdeznek, hogy te leltél rá a gyermekre, és az irgalmasság elve azt követeli, hogy segédkezet nyújtson neki apácarendünk.

Colette boldogan szívta magába az elöljáró szavait. Sok jót tett életében – ápolta beteg nővérét, gondozta hibbant unokahúgát –, de most meggyőződése volt, hogy olyat cselekedett, amivel bizonyosan megváltotta belépőjét a mennyek országába.

Miután a zárdavezető útjára engedte, az intéző asszony levegő után kapkodva loholt apró csomagjával. A nővérek, akikkel összefutott, érdeklődve nyújtogatták a nyakukat, kíváncsian találgatták, ott vagyok-e még a kezében, vagy az apátnő azonnali hatállyal elkobzott. Colette szorosan ölelt, ezért senki sem láthatott meg. Gondoskodott róla, hogy a zárdában újabb szóbeszéd ne kaphasson szárnyra. Amikor becsapta maga mögött a lakrészük ajtaját, Esther remegve bújt elő a sutból. Ijedten bámulta a hatalmas pokrócot, amelyből egyetlen végtagom sem kandikált ki. Azt hitte szegény, hogy már nem vagyok a nevelőanyja ölében.

– Elvették? Nem maradhat itt? – kérdezte sírásra görbülő ajakkal.

Colette kiélvezte a pillanatot, hiszen ő volt most a titkok tudója.

– Kicsoda? – tudakolta értetlenséget mímelve.

Esther szemébe könnyek gyűltek. Nagynénje akkor szokott ilyen értelmetlen válaszokat adni, amikor elhallgat előle valamit. Leborult a földre, és a haját tépte.

– Ő az enyém! Adják vissza nekem! Az enyém! – zokogta.

Colette elmosolyodott.

– Te bolond! Nézd csak, itt van! – nevetett, s félrehajtotta a takarót.

Apró fejem kibukkant, és amint megláttam Esthert, hevesen gőgicsélni kezdtem. A bolond szolgálólány hálálkodva emelte karját az ég felé.

– Köszönöm, Uram! – kiáltotta.

Colette elégedetten csapta össze a tenyerét:

– Melegíts vizet, megfürdetjük a kis megnyomorítottat!

8.

Így hívtak kezdetben: a kis megnyomorított. A szűz apácanövendékek nem használhattak olyan szavakat, mint herélt vagy eunuch, nevem pedig még nem volt. Amikor a serdülőkorú novíciák a kerengő szegleteiben óvatosan kiejtették az engedélyezett kasztrált szót a szájukon, akkor is mindig ijedten pillantottak körbe, hogy ellenőrizzék, nem sétál-e éppen arra egy felügyeletet ellátó szigorúbb nővér. Miután meggyőződtek róla, hogy biztonságban vannak, cinkosan összevillantották a tekintetüket, és halkan felvihogtak. A kis megnyomorított elnevezés sokkal nagyobb sikernek örvendett, gyorsan meghonosodott, s a komolyabb apácák számára is elfogadhatónak tűnt mindaddig, míg keresztvíz alá nem tartottak.

Találgatták persze, vajon ki helyezhetett engem lopva a hátsó kapu tövébe, de a vizsgálatot végül Vincent apát, az apácarend feljebbvalója indította el. A templom és a falu szívében működő apátság vezetője Tongeren–Maastricht egyházmegye legfőbb elöljáróját, Monulphus püspököt is képviselte Feu-Chapelle-ben.

Vincent atya hetente látogatta a zárdát, vasárnaponként hajnali misét celebrált a kis kápolnában. Havonta négyszer a zárda hálótermeinek szűk ablakain lópaták kopogása és szekérkerék zörgése szűrődött be hajnalhasadáskor. Az atya kötelességtudó ember volt, mindig pontosan érkezett. A kábult apácák már ismerték a kintről érkező neszeket, és tudták, hogy Vincent apát harci kocsikat idéző járművéről leszállva, mint egy etruszk vagy római hadúr, feltartóztathatatlanul bevonul a zárda kápolnájába, és nemsokára dicsőséges hadvezérként ott áll majd sötét tunikájában az oltárnál, hogy szigorú pillantását végighordozza az ébredező híveken. Az alkalmat követően a pap rendszerint a kápolna szomszédságában lévő parlatóriumban egyeztetett a zárda ügyes-bajos dolgairól Amina apátnővel, majd visszahajtott Feu-Chapelle-be, hogy a falu templomában is celebrálja a grófság előkelői, a köznép és az apátság szerzetesei jelenlétében a reggeli misét. A zárdában csak nagy ritkán kezdődött később a szertartás, ám akkor sohasem Vincent apát állt az oltárnál. Ha az atyát kötelességei Maastrichtba, a térség községeit összefogó püspökség központjába szólították, akkor az apátság kevésbé szigorú priorja gondoskodott a helyettesítésről.

A születésemet követő hétvégén Vincent apát, szokásához híven, ló húzta szekerén bezörgött a zárdába. Az apát meglepetten tapasztalta, hogy a közös imádságok során a novíciák az átlagosnál sokkal többet izegnek-mozognak a padjaikon, és a komolyabb nővérek, akik rendszerint áhítattal hallgatták a szavait, nyugtalan tekintettel, rebbenő pillantásokkal követik a mozdulatait. Vincent atya nem volt hiú ember, mégis zavarba hozta a gondolat, hogy talán idős kora ellenére még mindig sűrű, fekete haját túlzottan rendezetlenül hagyta azon a reggelen. Az is eszébe ötlött, hogy esetleg utolsó böjtje során túlságosan lesoványodott, és a zárda népe betegség jeleit véli fölfedezni szikár alakján. Sok minden megfordult a fejében, ám amikor a szertartást követően Amina apátnő a parlatóriumban közölte vele, hogy személyemben egy kisfiú az új lakója a közösségnek, az öreg pap homlokán mély barázdák jelentek meg.

– Rajtam és a papjaimon kívül nem tartózkodhat férfi a zárdában – szólt sötéten. – Ezt ön is tudja, apátnő. Azonnal el kell távolítani innen azt a gyermeket!

Amina nővér nyugtatólag bólintott.

– Ebből a gyermekből sohasem lesz férfi, atyám.

Vincent apát értetlenül bámult. Az apátnő a férfi tanácstalanságát látva elnézően elmosolyodott.

– Kasztráltan leltünk rá – tette hozzá.

A pap lélegzete elakadt. Átvillant az agyán, hogy több csatát is elveszített már Amina nővérrel szemben. Az apátnő Vincent atya tiltakozása ellenére megvalósította cellájának átalakítását a szent falak megbontásával és a minden mértékletességet nélkülöző ablak beépíttetésével. Földönfutó, kegyvesztett előkelők nincstelen, vagyon nélkül érkező lányainak szorított helyet a zárdában, holott csak olyan novíciajelöltek felvételét tették lehetővé a helyi rendelkezések, akik megfelelő nagyságú hozománnyal érkeznek. Amina nővér a féleszű Esther ámokfutásait is makacsul védelmezte. Sok-sok összetűzésük, konfliktusuk volt már, amelyekből rendre a határozott nővér került ki győztesen, ám most azt érezte az apát, hogy mindenképpen a sarkára kell állnia. Ha híre megy az egyházmegyében, hogy egy ismeretlen fiúgyermeket fogadott be a kapuit alig egy évtizede megnyitó feu-chapelle-i apácazárda, az akár a pozíciójába is kerülhet. Ő nemcsak a hívek lelki-szellemi épüléséért felelt, hanem azért is, hogy az irányítása alatt lévő közösségben megingathatatlan legyen az egyház folyamatosan szilárduló tekintélye.

– Látni akarom a gyermeket! – közölte Vincent atya ellentmondást nem tűrő hangon.

Az apát Amina nővér tiltakozására számított, ám a nő ezúttal szokatlanul készségesnek mutatkozott.

– Kövessen! – intett az apátnő beleegyezően, és kilépett a parlatórium ajtaján.

9.

Az egyházi vezetők útja a tágas, tört kövekkel felszórt udvaron át vezetett. Az apátnak gyorsan kellett szednie a lábát, hogy lépést tudjon tartani az eltökélten haladó Amina nővérrel.

Az udvart körbeölelő kerengő zömök oszlopai mögül ijedt szemű, fedetlen fős, fehér tunikát viselő novíciák leskelődtek. A reggeli elmélkedést teljesítő, elmélyülten sétálgató idősebb apácák is meglepetten figyelték köszönés nélkül elsuhanó elöljáróikat. A felszentelt nővérek sötét tunikájukban, fehér főkötőikben s lapockáig érő hófehér fátylaikban nyakukat nyújtogatva, leplezetlen kíváncsisággal tekintgettek Amina apátnő és Vincent apát után. Voltak közöttük előkelő családokból származó, elkötelezett nővérek, akik érkezésüktől fogva a renden belül képzelték el az életüket – ők teljes hozományukat felajánlották a zárdának, és sohasem kívántak más úton járni, mint az egyház által kijelölt ösvényen. Azok, akiknek legszebb testvérnénjét a család előkelő férjet találva bőségesen kistafírozta, kevésbé állhatatos bentlakói voltak a közösségnek: számukra a hajadonlét helyett csupán a kevésbé költséges apácaélet maradt. A feu-chapelle-i zárdalakók közé olyan szüzek is kerültek, akik egyszerű polgári vagy falusi ruhában mormolták a latin imákat. Ők csak addig tartózkodtak a rend falai között, amíg szüleik meg nem kötöttek egy-egy jövedelmező házassági szerződést. Ezen a reggelen mindannyian ámulva figyelték a történéseket.

A szellős és tekintélyes méretű udvar közepén gondosan kezelt és formásra csiszolt rommaradványoktól ölelt pompás kert nyílt, melynek színes virágait és illatos gyógynövényeit polgári ruházatú laikus nővérek gondozták. Ők is felkapták a fejüket, amint meglátták, hogy Amina apátnő s hevesen fújtató követője átszeli a kertjüket. A kíváncsi tekintetek elárulták, hogy már mindenkinek tudomása volt az érkezésemről, és csak azt találgatták, hogy vajon meddig maradhatok.

Amina nővér, Vincent atyával az oldalán, kilépett a kerengő északi oldalán, és elsiettek az imaterem mellett, amelynek folytatásaként a gazdasági épületek felé elnyúló ebédlő húzódott. Az étkezésre használt refektórium oldalában a szövőterem, a varró-, hímző- és kosárfonószoba tágas helyiségei sorakoztak. Az ablakok mögül, megszakítva a reggeli foglalatosságokat, meglepett novíciák követték tekintetükkel a szűk sétaúton sebesen elviharzó elöljárókat.

Amina nővér az intézőség felé tartott. A tiszteletet parancsoló masszív kőépület egy kisebb, latyakos tér végében állt. A központi lakrész mellett jobbról-balról a cselédség, valamint a laikus nővérek hálóinak helyet adó szárnyak húzódtak. A lakóhelyek két oldalán a mosóhelyiségek, raktárak, magtárak és istállók voltak.

Az intézőség nehéz faajtaja tárva-nyitva állt. Esther épp egy kötelet próbált kifeszíteni az épület szűk, szalmával fedett előterének oszlopai közé. A lány az érkező elöljárókat megpillantva kezét a szája elé kapta, halkan sikkantott, majd bemenekült az ajtón. Amina nővér a küszöbnél megtorpant, és a nyomában lihegő apáthoz intézte szavait:

– Ha megengedi, előremegyek…

Az apát az előtérhez érve az egyik rücskös faoszlopnak támaszkodott, és igyekezett kifújni magát.

– Csak tessék! – intett előzékenyen, miközben levegő után kapkodott.

Az apátnő a zárda megalakulása óta csak elvétve járt az intézménynek ezen szegletében. Miután átlépte a küszöböt, az egyszerűen berendezett, főzőhelyiségül is szolgáló étkezőben találta magát. Középen masszív, rönkfákból formázott méretes asztal állt, amelyet egy tucat faragott szék vett körül. A tágas fogadótérben étkezett Colette és az unokahúga, ahogyan itt ebédeltek és vacsoráztak a zárda bentlakó szolgálói is. A refektóriumból nyíló konyha gazdagabban felszerelt volt, ott a nővérek számára nagyobb adagok készültek, de az intézőség is rendelkezett minden eszközzel, amelyre Colette-nek szüksége volt a változatos ételek elkészítéséhez. A hátsó falba egy tűzhelyet ékeltek, amely fölött egy kürtő nyílt. A felfelé futó nyílásba keresztirányban húsok füstölésére alkalmas farudakat illesztettek. A tűzhely körüli falmélyedésekben edények és sütéshez-főzéshez használt eszközök sorakoztak: nyárstartóként szolgáló vasmacskák, rostélyok, jókora lábasok, fazekak és egyéb főzőalkalmatosságok. A kürtőből egy bográcstartó lánc csüngött alá, s a tűztér mellett falba vert kampókon sütőnyársak pihentek. A hátsó falból egy kővályú vezetett a szabadba, amelyen keresztül az elhasznált víz egy földbe ásott árokba jutva a zárda mögött futó folyó felé csordogálhatott. A falak mellett üres padok várták, hogy ebéd után a szolganép kissé megpihenjen. A mintegy tizenöt-húsz fős állandó személyzet lakrészei az ebédlőtől jobbra és balra nyíltak. A cselédhálók egyterű, ablaktalan, egyszerű szobák voltak komor kőfalakkal, amelyekben fekhelyül szolgáló faládák sorakoztak. A ládákon szénával tömött, feszes zsákok biztosították a derékaljat, amelyeken állatbőrök és meleg szőrmék hevertek gondosan elrendezve. Colette mindenre gondolt, s mindent elkövetett, hogy a személyzet elégedett legyen, hiszen az apácák is részt vettek a közösség munkafolyamataiban, de mégiscsak a szolgálók és laikus nővérek végezték a zárdában és a hozzá tartozó uradalomban a kétkezi munkák jelentős részét. Nemcsak a konyhai elfoglaltságok (főzés, tálalás, mosogatás), valamint a zárda tisztán tartása, gondozása volt a szolgálók, esetenként pedig a laikus nővérek feladata, hanem a mezőgazdasági munkától kezdve az állattenyésztésig mindenből kivették a részüket, az épületek karbantartását is beleértve. Férfi szolgálók kizárólag a zárdához tartozó földeken segítették az asszonyokat. Elvétve adódott csak a szent falakon belül olyan teendő, amelyet szigorú felügyelet mellett férfiak végeztek.