Bruce Hood

A BOLDOGSÁG TUDOMÁNYA

Fordította: Goitein Veronika

A mű eredeti címe: The Science of Happiness

Copyright © 2024 Bruce Hood

Published by arrangement with Simon & Schuster UK Ltd

1st Floor, 222 Gray’s Inn Road, London, WC1X 8HB

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2024

Magyar fordítás © Goitein Veronika, 2024

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

ISBN 978-963-614-552-1 (papír)

ISBN 978-963-614-553-8 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport

gondozásában, 2024-ben

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

Az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók

és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Szerkesztette: Barsi Nikoletta

Felelős szerkesztő: Peiker Éva

Korrektor: Kalocsai Judit

Borítóterv: Steve Leard

Borítóképek: iStock

Magyar borító: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

Laurie Santosnak, valamint minden diáknak és kollégának,

akikkel volt szerencsém együtt dolgozni.

Előszó

Feltűnt már neked is, hogy a kisgyerekek általában nagyon boldogok? Örömüket lelik a legegyszerűbb dolgokban is, például a tócsákban, a porban, a hóban, a faágakban. Az irodám épülete mögött egy általános iskola udvara van. A játszótér minden szünetben megtelik a gyerekek hangos nevetésével, visongásával. De hová tűnik később ez az öröm? Gyerekkorunkban még boldogok vagyunk, de később boldogtalan, elégedetlen felnőtté válunk. Még ha jól is megy a sorunk, akkor is ritkán érzünk őszinte, tartós boldogságot. Vajon miért van így, és mit tehetünk, már ha tehetünk valamit egyáltalán?

Fejlődéspszichológusként negyven éven át tanulmányoztam gyermekeket. Lenyűgöz, ahogy a gyámoltalan, gondoskodásra szoruló csecsemőből felnőtt válik, aki képes megfesteni a Sixtus-kápolna freskóit, szimfóniákat írni, vagy háborúzni. Az életemet a kutatásnak szenteltem, és arra oktattam, inspiráltam a diákjaimat, hogy belőlük váljon a kutatók új nemzedéke. Elmondhatom, hogy ezzel igen elégedett voltam a karrierem nagy részében, de úgy hat évvel ezelőtt feltűnt, hogy az új diákok évről évre boldogtalanabbak, és egyre jobban aggódnak a tanulmányi teljesítményük miatt. Rengeteget szorongtak az osztályzataik miatt. Minél több útmutatást akartak a dolgozatok megírásához. Kevésbé érdekelte őket a sok lenyűgöző felfedezés, amiről tanultak, sokkal inkább azzal foglalkoztak, hogyan kaphatnak kitűnő jegyeket. A tanítás lelkes örömét aláásta számomra ez a célirányos megközelítés, amit egyre több nyűg és boldogtalanság kísért. Természetesen csodálatra méltó, ha valaki jó tanulmányi eredményre törekszik, de ne tegye ezt a személyes boldogsága rovására. És nem csak az én diákjaimra volt jellemző a jelenség. A felsőoktatásban elharapóztak a mentálhigiénés problémák. Tennem kellett valamit.

Tudtam, hogy létezik egy pozitív pszichológia nevezetű irányzat, amelynek az a célja, hogy egyszerű szokások és tevékenységek segítségével javítsa a lelki egészséget. Szkeptikus voltam. Hallottam már a meditáció kiváló hatékonyságáról, de a meditáció a keleti vallásokban gyökerezik, nem pedig a tényeken alapuló tudományban. A médiában folyvást megjelenő rengeteg „hogyan legyünk boldogok és sikeresek” cikket gyors sikert ígérő szemfényvesztésnek éreztem. Már hogy lehetne ilyen könnyedén elérni a boldogabb életet? A reptéri könyvesboltok polcai tömve voltak az állítólagos, kétes felkészültségű „szakértők” önsegítő könyveivel. A pozitív pszichológia felkapott, komolytalan szenzációnak tűnt számomra, de úgy gondoltam, adok neki egy esélyt.

Véletlenül felfedeztem, hogy egy régi harvardi diákom, Laurie Santos, aki a Yale egyetem vezető pszichológiaoktatója és a Yale egyik kollégiumának vezetője volt, kidolgozott egy „Pszichológia és boldog élet” című kurzust, mely a legnépszerűbb előadás-sorozat lett a kampuszon. A rá jellemző nagylelkűséggel és önzetlenséggel Santos elküldte nekem a jegyzeteit, és én ezekre támaszkodva írtam meg „A boldogság tudománya” című kurzust, amit először a Bristoli Egyetemen oktattam 2018-ban. Nem voltam biztos benne, hogy érdekelni fog bárkit is, de az első előadáson ötszázan tolongtak; diákok és oktatók is. Ez azért is nagyon figyelemreméltó, mert a próbakurzus még nem volt hivatalos egyetemi program, nem járt érte kreditpont, csupán néhány előadásból állt, amiket az ebédszünetben bárki meghallgathatott.

Mivel a kurzusom a boldogság megértésének tudományos megközelítésével foglalkozott, olyan történeteket is beleszőttem, amelyek megkísérlik az agyműködés mechanizmusain keresztül magyarázni az emberi viselkedést. Érdeklődési köreim – a gyermekek fejlődése, az önkép és az idegtudomány – központi szerepet kaptak. Szerettem volna megosztani a hallgatókkal az adatok és tények iránti rajongásomat, ezért az előadásokban statisztikákkal és kísérletekkel is foglalkoztam, hogy bemutassam: a tudomány a legalkalmasabb mód a világ alapigazságainak felfedezésére. A pozitív pszichológia sok képviselőjével ellentétben nagyon óvatos voltam, nehogy túlhangoztassam az általam oktatott elvek ígéretességét. Eltökéltem, hogy a lehető legtárgyilagosabban fogom megközelíteni a boldogság tudományát, ezért a kurzus előtt és után pszichometriai teszteket végeztettem a hallgatókkal annak érdekében, hogy lemérhessük, változott-e a javasolt tevékenységektől a boldogságszintjük. Jeleztem feléjük, hogy kísérletben vesznek részt, és ennek kimenetele befolyásolja a tanfolyam további alakulását. Megígértem, hogy ha nem válik be a módszer, akkor nem oktatom többé a kurzust, hanem további tanulmányokat folytatok majd.

A kurzus után a hallgatók igen pozitív visszajelzést adtak. Érdekesnek és szórakoztatónak találták, örültek a részvétel lehetőségének. Néhányan egyenesen „szemléletformálónak” nevezték az élményt. De mit mondanak az adatok a boldogságukról? Emlékszem, ahogy bizonytalan érzésekkel elvégeztem a pszichometriai pontszámok statisztikai elemzését, és az eredmény megdöbbentett. A jóllétet mérő tényezők terén jelentősen szignifikáns, 10-15 százalékos növekedés mutatkozott a kurzus elején mért érték és a kurzus végén, tíz héttel később mért érték között. Ez talán nem az örök boldogság és tökéletesség, de annyi biztos, hogy ilyen rövid idő alatt jelentős a változás. Most már engem is meggyőzött a dolog. Rájöttem, hogy igenis boldogabbá lehet tenni az embereket a tudomány és az oktatás segítségével. Ennek a könyvnek az a célja, hogy az olvasót boldogabbá tegye.

Bevezetés

Tudósként mindig a „miért” kérdésre keresem a választ. Miért boldogtalanok egyesek? Miért olyan tünékeny a boldogság? Miért működnek a pozitív pszichológia módszerei? Azt hiszem, a válaszok a gyermekkorban rejtőznek.

A legtöbb családban a kisgyermek van a figyelem középpontjában. A kisgyermek még nem ismeri a társas kapcsolatok versengő világát, nem érzi, hogy mások folyton méregetik, megítélik. Ezt majd csak serdülőkor táján tapasztalják meg. A kisgyermekek többnyire vidámak és énközpontúak, azaz egocentrikusak, a jelen pillanatban élnek, és nemigen éreznek semmiféle megbánást a múlttal, vagy aggodalmat a jövővel kapcsolatban.

De a gyerekek felnőnek, és belépnek az iskola, a vizsgák, a kapcsolatok, a közösségi oldalak és a munka versengő világába, ahol rádöbbennek, hogy már nem ők vannak a középpontban. Meg kell tanulniuk másokkal kijönni, miközben folyik a küzdelem a státuszért, az elismerésért. Sokszor konfliktusba torkollik, ha mindkét fél képtelen a másik nézőpontját figyelembe venni. Vágyunk a státuszra és a csodálatra, de ebből is konfliktus származhat. Nehéz egyszerre győztesnek és csapatjátékosnak lenni. Nem lehetsz a legnépszerűbb anélkül, hogy a többiek ne legyenek kevésbé népszerűek. Nem lehetsz a legkedveltebb személy anélkül, hogy másokat nálad kevésbé kedvelnének. Nem lehetsz a legsikeresebb mások sikertelensége nélkül – legalábbis az egocentrikus nézőpont szerint. Annak érdekében, hogy kijöjjünk másokkal, és elfogadtassuk magunkat, meg kell értenünk, mit gondol a többi ember, és ezt meg kell tanulnunk figyelembe is venni. Mindez némi gyakorlást, ügyességet igényel. Ez a gyakorlás és ügyesség pedig a gyermekkor során alakul ki.

Mire felcseperedünk, jóval több gondunk-bajunk lesz, mint gyerekkorunkban. Ha a saját egocentrikus kis világunk foglyai maradunk – és ez nem ritka –, akkor ez az énközpontú gondolkodás gyakran a saját problémáinkra összpontosít, és mindent felnagyít. Nézd meg az ábrát, láthatod rajta az egót más emberekhez viszonyulni, a problémára tekinteni, és láthatod a nézőpontok cseréjét is.

Ha egocentrikusak vagyunk, akkor mi vagyunk a világunk közepén, és a kapcsolatainkat nagyrészt egyirányúnak látjuk. Hatást gyakorlunk másokra, de amikor valaki más van ránk hatással, akkor nem sok kölcsönös interakció történik, mivel kevéssé vesszük figyelembe mások nézőpontját. A gyerekekkel ellentétben az egocentrikus felnőttek nagyon is tudatában vannak a jelenlegi és potenciális jövőbeni problémáknak. A problémáinkat a valósnál súlyosabbnak látjuk. Nem figyelünk arra, hogy másoknak is vannak problémáik, vagy ha mégis, akkor úgy gondoljunk, hogy azok a sajátunkhoz képest jelentéktelenek. Számunkra a legfontosabbak a saját nehézségeink.

B.1 ábra. Egy nagymértékben egocentrikus szociális háló ábrázolása

De tekinthetünk másként is a világra: egy másokat központba helyező, azaz allocentrikus nézőpontból, amivel nagyobb esélyünk van a boldogabb életre. Az allocentrikus megközelítés figyelembe veszi mások nézőpontját is, és a szociális kapcsolatok egymásba fonódását is (B.2 ábra).

B.2 ábra. Egy allocentrikus szociális háló ábrázolása

Saját énünk összemegy, és most már másokhoz mérhető. Kapcsolataink kölcsönösebbek, és most már tudatában vagyunk, hogy vannak dolgok, amelyek fontosabbak másoknak, mint a mi problémáink saját magunknak. Ez a megközelítés egy másik nézőpontot tükröz, és gyakran kevésbé súlyosnak tünteti fel a saját aggodalmainkat. Ha megosztod a gondodat, könnyebbé válik a teher. Ha allocentrikusabban gondolkodunk és viselkedünk, akkor hasznos támogatást kaphatunk ismerőseinktől, és ha mi is támogatunk másokat, az még boldogabbá is tehet.

A legtöbb felnőtt képes túllépni az egóján, és allocentrikusan gondolkodni, ha a szükség úgy hozza. Cseperedésünk fontos része, hogy ezt megtanuljuk, de nehéz spontán ily módon gondolkodni. Mivel a saját világunkkal vagyunk elfoglalva, ritkán vagyunk tudatában mások nehézségeinek, hacsak nem közeli barátokról és családtagokról van szó, vagy ha kifejezetten felhívja valaki a figyelmünket az illető gondjaira. Még ha esetleg hallunk is mások problémáiról, akkor is túl egocentrikusak vagyunk, és a magunkénál kevésbé fontosnak tartjuk azokat.

Ahogy Epiktétosz, a görög filozófus is megmondta, „Nem az számít, hogy mi történik veled, hanem az, amiképp erre reagálsz.” Tehát előfordulhat, hogy két ember ugyanazzal a nehéz élethelyzettel szembesül, de az egyik egyáltalán nem akad fenn rajta, a másik viszont napokon át rágódik miatta. Miért van ez így? Miért látják egyesek úgy, hogy a pohár félig tele van, míg mások szerint félig üres? Miért boldogabbak egyesek, mint mások? Így születtünk, vagy ilyenné váltunk?

Való igaz, hogy a boldog gyerekek általában boldog felnőttekké válnak. A gyerekek részben azért boldogok, mert ilyen géneket örököltek a szüleiktől. Ha a tudósok egypetéjű, génállományukban azonos ikerpárokat és kétpetéjű, génállományuk felében azonos ikerpárokat tanulmányoznak, kiszámolhatják, hogy a köztük fennálló eltérések oka mennyiben biológiai, és mennyiben függ környezeti tényezőktől. Ezt öröklődésnek nevezik, és ha összehasonlítjuk a jóllétet mint mérhető tényezőt, akkor kiderül, hogy a különbségek és hasonlóságok legfeljebb 40-50 százaléka genetikai eredetű,[1] és ez a becslés hozzávetőleg ugyanaz, mint amit az intelligenciáról[2] elmondhatunk. Mindannyian a szüleinktől örököljük a természetünk bizonyos részét, jót és rosszat is, de nem mindent. A személyiség egyéb vonásaihoz hasonlóan a boldogság sem magyarázható kizárólag a biológiával.

Az angliai Nemzeti Statisztikai Hivatal tíz és tizenöt év közötti fiatalokat kérdezett arról, hogy mi teszi őket boldoggá.[3] A válasz nem a PlayStation volt, nem az Instagram-követők száma, nem a pénz, nem a nyaralás, és nem is az iskolában elért jó eredmények. „Szeretve érzi magát; pozitív, támogató kapcsolatokkal rendelkezik főként családi és baráti körben; van valakije, akivel bármiről beszélhet, és akire számíthat” – mindig ez a prioritás mutatkozott fontosnak a gyerekek boldogságához. Egy másik felmérésben 1700 felnőttnek, akik 1970-ben születtek, a következő kérdést tették fel: „Mennyire elégedetlen vagy elégedett ön az élete eddigi alakulásával?”[4] Negyvenkét éves korban a felnőtteknél az elégedettségben a legnagyobb szerepet az a tényező játszotta, hogy az illető gyermekkorában érzelmileg mennyire volt kiegyensúlyozott. Gyermekkori társas életünk alapozza meg felnőttkori viselkedésünket, és ez hatással van a boldogságunkra. Ha kapcsolódunk másokhoz, megtanuljuk, miként boldoguljunk az élet nehézségeivel és kihívásaival. Sok körülmény járulhat hozzá az elégedettséghez, például a keresetünk, a házasságunk vagy a párkapcsolataink, de a legbiztosabban abból jósolható meg a felnőttkori elégedettség, hogy gyermekkorunkban mennyire jól jöttünk ki másokkal.

Ez talán azt jelenti, hogy ha boldogtalan gyermekkorunk volt, akkor felnőttként sem lehetünk boldogok? Nem biztos! Nekem is boldogtalan volt a gyermekkorom. A családom állandóan költözködött egyik országból a másikba, mert bántalmazó, alkoholista apám állást vagy éppen életcélt keresett. Tizenöt éves voltam, amikor meghalt, és amikor két évvel később anyám visszatért a szülőhazájába, Ausztráliába, magamra maradtam. A gyermekkori traumák ellenére úgy gondolom, meglehetősen boldog felnőtt vagyok. Fogalmam sincs, miért, de azt tudom, hogy a boldogság tanulható. Bizonyítékom is van rá.[5]

Ez a bizonyíték „A boldogság tudománya” című előadássorozatomból származik, ami most már öt éve fut a Bristoli Egyetemen elsőéves hallgatók számára, és kreditpontokat ér.[6] Mióta ezt oktatom, rájöttem, hogy van a gyermekkornak egy bizonyos aspektusa, ami megadhatja a választ a boldogság kérdésére. Egocentrikus megközelítésünk talán egész életünkben megmarad, de megtanulhatjuk, miként gondolkodhatunk allocentrikusabban. Az egocentrikus és allocentrikus gondolkodás egyensúlya elengedhetetlen ehhez a folyamathoz, és lényegében ennek a könyvnek minden gyakorlati hasznához itt rejlik a kulcs.

A hét lecke során szeretném elmagyarázni, hogyan eredhetünk a boldogság nyomába bizonyított módszerek segítségével, és azt is el akarom mondani, miért működnek ezek a módszerek. Az első, Változtasd meg az egódat című lecke elmondja, hogyan alakulnak ki a gyermekkor során az önmagunkról alkotott fogalmaink. Teljesen egocentrikus énnel kezdünk, de egyre inkább tudatára ébredünk mások létezésének, és a saját helyünknek a társadalomban. Ha domináns marad bennünk az egocentrizmus, akkor fennáll a veszély, hogy ez az énközpontúság torzítja a nézőpontunkat, és boldogtalansághoz vezet. A második, Kerüld az elszigeteltséget című lecke rámutat, hogyan lettek az emberek társas lények, különleges gyermekkornak és a nagy méretű agynak köszönhetően. Az agy a témája a harmadik leckének is, melynek címe Utasítsd el a negatív összehasonlítgatást. Itt foglalkozom az információk feldolgozásánál elkerülhetetlen részrehajlással, és azzal, hogy ez miként állhat a boldogság útjába. Negyedik leckénk címe: Legyél derűlátóbb. Ebben a fejezetben körbejárjuk azt a problémát, hogy többnyire a legrosszabbra számítunk, és erre fókuszálunk. Az ötödik leckében, melynek címe Irányítsd tudatosan a figyelmedet, folytatjuk ennek a problémának a fejtegetését, és rávilágítunk, hogy az elménk bizony negatív gondolatok felé vándorol, amikor nem köti le valami olyan tevékenység, amely figyelmet, összpontosítást kíván. A hatodik, Kapcsolódj című lecke ezt kívánja ellensúlyozni, és bemutatja a társas kapcsolatok előnyeit és a téves feltételezést, miszerint kínos, ha megpróbálunk ismeretlenekkel szóba elegyedni. Végül a hetedik lecke, a Láss tovább a saját gondolataidnál című különféle módszereket kínál, hogy más fényben lássuk a világot, és boldogabbá válhassunk.

A boldogság tudománya több, mint egyszerű önsegítő könyv. Sok tekintetben inkább önboncolgató könyvnek tekinthetjük, mivel a túlzottan egocentrikus személyiség sok boldogtalanság forrása lehet. Ám nem célszerű, és nem is tanácsos teljesen allocentrikussá válni, és önmagunkra nem is gondolni többé. Ha kizárólag mások érzései és gondolatai számítanak, akkor fennáll a veszélye, hogy teljesen elveszítjük önazonosságunkat, márpedig az éppen olyan fontos a lelki egészségünk tekintetében, mint a társas kapcsolatok. Nem szabad olyan mértékben másoktól várnunk a boldogságot, hogy teljesen elveszítsük a saját lelki egészségünk felett a kontrollt. A hét leckéből megtanulhatjuk, hogy az egocentrikus és allocentrikus nézőpontok egyensúlyára van szükség. A leckék végén gyakorlatokat talál az olvasó, melyek segítségével ez az egyensúly lépésről lépésre elérhető – és ezek a lépések a boldogság felé visznek minket.

De ne feledjük, a tudás nem elegendő! Az eredmények azt mutatják, hogy a kurzus támogatja a jóllétet, valamint csökkenti a szorongást és a magányt, de a javulás addig áll fenn, amíg a tanulók gyakorolnak is.[7] Akárcsak a testi egészség esetében: fittebbé válhatunk, de ezen folyamatosan kell dolgozni. Ha búcsút intünk az egészséges életmódnak, akkor búcsút intünk az egészségnek is. Nos, ugyanígy vagyunk a boldogsággal. Dolgozni kell rajta, és gyakorolni a boldogságot, hogy tartós legyen az eredmény.

[1] Bartels, M. (2015), „Genetics of wellbeing and its components satisfaction with life, happiness, andquality of life: a review and meta-analysis of heritability studies”, Behavioral Genetics, 45(2), pp. 137–156.

[2] Plomin, R. és von Stumm, S. (2018), „The new genetics of intelligence”, Nature Reviews Genetics, 19, pp. 148–59.

[3] Office for National Statistics, „Children’s views on well-being and what makes a happy life, UK: 2020”, https://www.ons.gov.uk/peoplepopulationandcommunity/wellbeing/articles/childrensviewsonwellbeingandwhatmakesahappylifeuk2020/2020- 10- 02 (letöltve: 2023. szeptember 26.)

[4] Flèche, S., Lekfuangfu, W. N. és Clark, A. E. (2021), „The long-lasting effects of family and childhood on adult wellbeing: evidence from British cohort data”, Journal of Economic Behavior and Organization, 181, pp. 290–311.

[5] Folk, D. és Dunn, E. (2023), „A systematic review of the strength of evidence for the most commonly recommended happiness strategies in mainstream media”, Nature Human Behaviour, https://doi.org/10.1038/s41562-023-01651-4 (letöltve: 2023. szeptember 26.). A pozitív pszichológiát ajánló tanulmányok legutóbbi áttekintése azt mutatja, hogy a legtöbbnek vannak módszertani gyengeségei. Ez nem azt jelenti, hogy ne lenne bizonyíték a hatékonyságukra, inkább azt, hogy hiányzik belőlük az utóbbi időben elvárt szigorú értékelés általános gyakorlata, mint például az előzetes regisztráció és megfelelő mintanagyság. Az ezen a területen végzett összes kutatásomat előzetesen regisztrálták és ellenőrizték a mintavételi torzítások szempontjából.

[6] Hood, B., Jelbert, S. és Santos, L. (2021), „Benefits of a psychoeducational happiness course on university student mental well-being both before and during a Covid-19 lockdown”, Health Psychology Open, 8(1). Minden kurzus jelentős pozitívumokat hozott, évente mintegy 10 százalékkal növelve a résztvevők jóllétét. Lehet, hogy ez nem hangzik soknak, de ez a csoport átlaga. Néhány hallgató sokkal nagyobb előnyöket tapasztalt. Továbbá ki ne szeretne 10 százalékkal okosabb, gazdagabb vagy egészségesebb lenni?

[7] Hobbs, C., Hood, B. és Jelbert, S. (under review), „Longterm analysis of a psychoeducational course on university students’ mental well-being”.

ELSŐ LECKE

Változtasd meg az egódat

Régen azt gondolták, hogy az univerzum közepe a Föld, a Nap és a Hold pedig körülötte kering. Ez a 16. században változott meg, amikor Kopernikusz elmagyarázta a bolygók valós mozgását, és ezt később Galileo is megerősítette, teleszkópos megfigyelései alapján. Paradigmaváltás történt, radikálisan megváltozott, ahogy az emberiség a saját helyét látta a világegyetemben. Ami a kozmoszra igaz, az ránk is. Nem körülöttünk forog a világ, még akkor sem, ha úgy képzeljük. Ha boldogabbak akarunk lenni, akkor radikálisan újra kell gondolnunk az életünket. El kell vetnünk az énközpontú világképet, ahol az egónk van a középpontban, mások pedig körülötte keringenek. Ehelyett látnunk kell a valós helyünket és a másokkal való kapcsolatunkat. Amint a bevezetésben megfogalmaztam, tekinthetünk másként, kevésbé egocentrikusan is a világra: egy másokat központba helyező, azaz allocentrikus nézőpontból.

Nagy kihívás a boldogság érdekében radikálisan felülvizsgálni önmagunkat, mert mindenki erősen egocentrikus nézőponttal indul. Ez magából a tudat természetéből fakad, abból, ahogyan gyerekként a világot értelmezzük. Amikor felismerjük, hogy valóban egocentrikus nézőpontból szemlélünk mindent, akkor kezdhetjük megváltoztatni ezt a nézőpontot. Allocentrikusabb irányba indulhatunk, és ezzel csökkentjük a saját magunkra zúdított problémák, aggodalmak terhét, valamint élvezhetjük a társas kapcsolatokból fakadó támogatást és objektivitást.

A gyermekek fejlődése során ez a folyamat normális esetben végbe is megy, de hogy mennyire, az az egyéntől függ. Azért van rá szükség, mert a felnőttkori boldogság ezen múlik. Mint a bevezetőben említettem, a boldog gyerekekből legtöbbször boldog felnőtt lesz, gyermekkorban pedig a társas kapcsolataink adják a boldogságot. De ha jól akarunk viszonyulni másokhoz, akkor kevésbé egocentrikusnak, inkább allocentrikusnak kell lennünk. A felnőttkori boldogság a gyermekkorban gyökerezik.

Első leckénkben szeretném bemutatni az én (self) fogalmát, és azt, ahogy a gyermekkorban az én a társas interakciók során fejlődik. Ennek oka, hogy a boldog felnőttkorhoz változtatni kell az énképünkön, és mások gondolatait is figyelembe kell vennünk. Ehhez azonban először a saját elménket kell megértenünk, tehát meg kell vizsgálnunk az én természetét. Annyira megszoktuk már az én szót, hogy alig gondolunk rá, alig foglalkozunk azzal, hogy mennyi mindent jelenthet. Én vagyok önmagam, de hogy ki is vagyok, az a helyzettől, kontextustól függ. Ha egy állásinterjú során megkérem az olvasót, meséljen magáról, akkor itt a válasz a munkahelyi tapasztalatok, képzések és készségek összessége lesz. Egy randevú során a kérdező fél nem szakmai életrajzra lesz kíváncsi, hanem arra, mit kedvelünk, mit nem kedvelünk, milyenek a politikai nézeteink, mi a kedvenc ételünk, milyen zenét hallgatunk szívesen. Van emellett egy másik én is, mégpedig a belső, szellemi tapasztalataink. Néha ellentmondásos érzések kerítenek a hatalmukba, és akkor azt mondjuk: „Nem vagyok önmagam”, vagy „Kifordultam magamból”. Önéletrajzi tényeink ilyenkor nem változnak, az viszont igen, hogy valahogy másként érezzük magunkat. Az én lényegében folyamatosan épül a tudatos minősítésből és a személyes tapasztalatok tárházából.

William James 19. századi filozófus megkülönböztette a megismerő ént („I-self”, a tudatos cselekvő, megismerő, gondolkodó) és a megismert ént („Me-self”, az egyén cselekedeteinek, tudásának, gondolatainak objektív összessége).[8] Hogy a megismerő és a megismert én közötti különbséget illusztráljam, hadd tegyek fel egy kérdést: a vanília- vagy a csokoládéfagylaltot szereted jobban? Gondolkodj el rajta egy pillanatig. Közben hadd mutassak rá az én különböző aspektusaira, melyekre talán nem gondoltál. Miközben a kérdést olvastad, egy belső hang kimondta a szavakat, te megértetted a kérdést, és elkezdted megfogalmazni a választ. A tudatos értelmezés a megismerő én, a cselekvő. Ez az elme belső, tudatos világa. Itt tapasztaljuk meg a gondolatokat és az érzelmeket. De ez a tudatos megismerő én rengeteg olyan tudásra támaszkodik, ami a tudattalan megismert én világában rejtőzik, abban a történetben, hogy kik is vagyunk mi. A fagylaltra visszatérve: most elő kell venned a memóriádból azt az információt, ami a korábban elfogyasztott fagylaltokra vonatkozik. Ez a megismert én letétbe helyezett tudása. Bár elkülöníthető, de a megismerő és a megismert én egyaránt hozzájárul az én konstrukciójához. Azaz a tudatos tapasztalatokból emlék lesz, az emlékek pedig, ha felidézzük őket, ismét tudatossá válnak.

Amikor a tudatos gondolataink szervezettek, koherensek, egységesek, kitartóak, és érezzük bennük a döntésképességet és a szabad akaratot, akkor megtapasztaljuk azt az ént, amely a legtöbb ember számára ismerős. Ez azonban nem jelenti azt, hogy az én az alkotóelemeinél korábbtól fogva, vagy azoktól függetlenül létezik. Ezért nevezem én az ént illúziónak.[9] Nem tagadom, hogy az én megtapasztalható, de mégsem az, aminek látszik. Akárcsak az illúziók: egy dolog a látszat, és más a valóság.

– Na várjunk csak! – mondhatnád. – Ne olyan gyorsan! Mégis ki keresi a választ a fagylaltos kérdésre, ha nem én?

Ez mintha paradoxonhoz vezetne – az én megfigyeli az eseményeket, ugyanakkor generálja is azokat. Mint a két kéz az Escher-litográfián; egyik a másikat hozza létre.

Ez a paradoxon csak akkor létezik, ha a megismerő ént függetlennek tartod, és a gondolatok, cselekedetek előzményét látod benne. Ha a tudatosság hiányzik – mint például amikor éjjel mélyen alszunk –, akkor az én minden reggel, ébredéskor újra összeáll. Először tudatra ébred a megismerő én, aztán átböngésszük a megismert ént, hogy a napi teendőinket rendezzük. Énünk nem lesz – nem is lehet – ugyanaz, mint előző nap, bár nemigen észlelünk különbséget; az én minden megélt nappal változik, de attól még ugyanúgy egy „újrarajzolt” én. Ez a gondolat nem új, Buddha a Dhammapada soraiban így ír: „Akik ma vagyunk, az a tegnapi gondolatainkból származik, és jelen gondolataink építik holnapi életünket: életünk az elménk teremtménye.”[10]

A konstruált én különféle elemeinek általában nem vagyunk tudatában, csak ha megszűnnek kapcsolódni egymáshoz. Gondoljunk csak Clive Wearingre, aki nem tud új emlékeket létrehozni, legalábbis nincs tudatában új emlékeinek.[11] 1985-ben Wearing még a Cambridge Egyetem neves zenetudósa volt. Elkapott egy herpesz vírustörzs által okozott agyvelőgyulladást, és ennek következtében az agya képtelen új emlékeket elraktározni. A betegsége előtti tudása megmaradt, például nem felejtett el zongorázni, és emlékszik a feleségére, Deborah-ra, de semmi nem marad meg a memóriájában, ami a betegsége óta történt vele.

Betegsége óta Wearing naplót vezet, hogy megpróbálja értelmezni az életét. A bejegyzések többnyire ugyanannak a mondatnak a variációiból, ismétléseiből állnak: a bejegyzés ideje, majd az, hogy„Most ébren vagyok” – azután mindez áthúzva, majd „10:32: Most valóban ébren vagyok!”

Memóriája csupán hét másodpercig tart. Az én tekintetében Wearing képtelen megújítani a megismert énjét, és ezt a megismerő én tudatos szubjektív tapasztalatával összehangolni. Nincs folyamatosságtudata, így nincs semmiféle állandó énje. Kicsit olyan ez, mint az Idétlen időkig című film, amiben a főszereplő újra meg újra ugyanazt a napot éli végig.

Ez a könyv elvileg a boldogságról szól, tehát joggal teszed fel a kérdést: „Miért foglalkozunk ennyit az énnel, miért filozofálunk rajta ilyen sokat? Fontos ez? Túl elvont! Én egyszerűen csak boldogabb akarok lenni!” Ám ha pozitív változásokat szeretnénk, akkor meg kell értenünk az én valódi természetét, tudnunk kell, hogyan épül fel és hogyan változhat, mert önmagunk jobb megértése nélkül nem leszünk igazán boldogok. Annyira erősen kötődünk a megtapasztalt énünkhöz, hogy úgy véljük, különbözik a megtapasztalásoktól, és elkülönül másoktól. Még azt sem hisszük el, hogy változunk, ahogy öregszünk, pedig azért a legtöbben beismerik, hogy gyermekkoruk óta sokat változtak. A feltételezést, hogy a fejlődésünk végpontjához értünk, „a történet vége-illúziónak” nevezik.[12] Pedig az az igazság, hogy tudunk, és valószínűleg fogunk is változni, ahogy az énünk a tapasztalatai alapján folyamatosan újrateremti magát. Ha boldogabbak akarunk lenni, akkor meg kell ragadnunk az alkalmat, hogy ne magányos kis szigetként, hanem másokkal való kapcsolataink eredményeként tekintsünk magunkra.

Mikor kezdjem?

A pszichológusok nagy része egyetért abban, hogy az én a gyermekkor során fokozatosan épül fel az egyre alaposabb megértésből és a személyes emlékekből. Jean Piaget 20. századi svájci fejlődéspszichológus azt állította, hogy a csecsemő kezdetben nem tesz különbséget az én és a külvilág között.[13] Az újszülöttek inkább önmaguk kiterjesztéseként érzékelik a világot. A szolipszizmus (az „egyedül” jelentésű latin solus és a „magam” jelentésű ipse szavakból) extrém állapotában vannak. Ebben az állapotban az én nem tűnik különállónak a külvilágtól. Ez történik egyébként a pszichedelikus utazások alkalmával is, amire az utolsó lecke során külön kitérünk.

Az újszülöttek egocentrikusak, de azért rá vannak hangolva a fontos személyek, különösen az anya jelenlétére. A kora gyermekkor általában bővelkedik szociális kapcsolatokban. A babák minden más mintázatnál szívesebben szemlélnek emberi arcokat,[14] főként az anya arcát.[15] Mi pedig imádjuk a kisbabáinkat figyelni, és apró felnőttként kezelni őket. A szerető szülők az újszülöttjüket általában független kis egyénnek tekintik, akinek saját személyisége és sokféle érzelmi állapota van.[16] Így is beszélünk a csecsemőkhöz. „Jaj de kis vicces vagy!” „Most rosszalkodsz?” Az ilyen interakciók fejlesztik az interszubjektivitást, vagyis az én különállónak, de másokhoz kapcsolódónak tekintését.

A kisbaba viselkedése már az első hetekben is a szociális kapcsolatok kialakítására, erősítésére irányul. Ott van például a mosoly. Sok szülő állítja, hogy az újszülött rájuk mosolyog. Ez eleinte gyakran csak a bélmozgásokkal járó grimasz, de a babák körülbelül hathetesen már tényleg szándékosan visszamosolyognak. Az én fejlődésében fontos lépés a szociális mosoly – az interszubjektivitás példája, mely azt jelzi, hogy a csecsemőnél elindult a szociális kommunikáció. Ha figyelmesen nézel egy két hónapos babát, ő valószínűleg visszabámul, és mosolyogni kezd. Ha visszamosolyogsz, még jobban mosolyog, míg végül te is, ő is nevetni kezdtek. Ha te félrenézel, ő abbahagyja a mosolygást.[17] Agyi képalkotó vizsgálatok rámutattak, hogy amikor fiatal anyáknak képet mutatnak a mosolygó babájukról, aktiválódik az agyuk jutalomközpontja, azonban ha a képen a baba morcos, akkor a jutalomközpont nem aktiválódik.[18] Ha valaki ránk mosolyog, és mi visszamosolygunk, az nemcsak a figyelmünket mutatja, hanem pozitív társas kapcsolódást is jelez. Képzeljük csak el, hogy éreznénk magunkat, ha rámosolyognánk valakire, és az illető nem reagálna, elfordulna, vagy épp haragosan nézne ránk. Gondolom, kissé csalódottak lennénk. A kisbabák tudattalanul alkalmazzák a mosolystratégiát, hogy megfigyeljék, ki kedveli őket. Eleinte mindenkire mosolyognak, de később szelektívebben teszik. Az első életév végére a legtöbb kisgyermek tart az idegenektől.[19] Ez jelzi, hogy egyre inkább tudatában van a többi embernek, és egyre erősebben kötődik a saját családjához.

A következő leckében részletesebben megvizsgáljuk, miként alakulnak ki ezek a korai kötődések, melyek fontos szerepet játszanak a későbbi, felnőttkori kapcsolataink alakulásában. Magától értetődik, hogy a boldogság azon múlik, sikerül-e kötődést kialakítani azokkal, akikben bízhatunk. A babák azokban bíznak, akik következetesen viselkednek velük. Mások megértésének egyik legjobb módja a rapport kialakítása. A babák jeleket küldenek, amikre a felnőttek reagálhatnak, és akik a leginkább reagálnak, azokra fognak figyelni a babák.[20] Kitűnő stratégia! Azok irányába tesznek erőfeszítést, akik a legválaszkészebbek. Ha következetlenek vagy megbízhatatlanok a felnőttek, akkor a babák nehezen alakítanak ki stabil kötődést.[21] Ez a felnőttkori jó kapcsolatok kialakítására is vonatkozik.[22] Nem érdemes megbízhatatlan emberekkel próbálkozni. Ha valaki nem jön el a találkozóra, vagy késik, akkor te lemaradsz a vacsoráról vagy a filmről, amit terveztél. Az ilyen viselkedés jelzi, mennyire vagy fontos a másiknak. Ha nem veszi a fáradságot, hogy időben érkezzen, talán csak szétszórt, de az is lehetséges, hogy nem prioritás számára a találkozótok. A következetlenség szintén negatív tulajdonság a szülők esetében, mert a gyermek nem tud megbízható kötődést kialakítani, ha a felnőttek megbízhatatlanok. Ez feszültséghez és szorongáshoz vezet; a gyermekekben bizonytalan kötődés alakul ki. Ám nincs minden veszve, hiszen például a szülők, akiket megtanítottak, hogy videófeedback segítségével megismerjék és figyelembe vegyék gyermekük jelzéseit, elsajátították, hogyan alakítsanak ki jobb, biztonságosabb kötődést.[23]

A kisgyermekek viselkedése arra utal, hogy a kisbaba társasági lény, akiben már a kezdetektől megvan a másokkal való interakció igénye. Sokféle jele van a kisbabák korai szociális viselkedésének. Ezek a szociális viselkedésminták stratégiaként működnek, hogy a gyermek az elsődleges gondozóitól a lehető legtöbb támaszt és gondoskodást kaphassa. A kisbabák nyilvánvalóan felismerik a családtagokat, és élvezik a figyelmet, de még saját maguk állnak egocentrikus kis világuk középpontjában. Még nem tanultak meg allocentrikusabban létezni. Idővel a kapcsolatok hálózata kiszélesedik, és az elsődleges gondozókon túl mások is belépnek a képbe. Ekkor kell kifejlődnie az allocentrikus énnek, ami kapcsolódni tud másokhoz.

A gyermekkor boldog emlékei?

Az emberek többsége szereti figyelni, ahogy a babák játszanak. Annyira aranyosak és ártatlanok, hogy szinte mindenki tündérinek találja őket. Kevesen vannak, akiket nem bűvölnek el. Az apró embergyerek egyértelműen ügyes társasági lény, manipulálja a felnőtteket, de mivel még alig van élettapasztalata, nem alakult ki a megismert énje. Az énközpontúság boldog pillanatában él, és nemigen van tudatában önmagán kívül semminek. Egyikünk sem emlékszik a pillanatra, amikor egyszer csak hirtelen éntudatra és a minket körülvevő világ tudatára ébredtünk. Sok száz résztvevőt vizsgáló kérdőívek mutatják, hogy őszintén szólva alig vannak a második születésnapunknál korábbi emlékeink. Nem arról van szó, hogy az évtizedek alatt ezek az emlékek elhalványultak. A hetvenéves emberek például sokkal több, ötven évvel korábbi eseményre emlékeznek, mint ahányra a húszévesek emlékeznek tizennyolc évvel korábbról, kisgyermekkorukból.[24] Kétéves korunk előttről csak benyomásaink vannak, például hogy elrepült az ablak előtt egy madár, amikor az emléket felidéző személy a kiságyban feküdt (ez a feleségem legkorábbi emléke). Jómagam semmit nem tudnék felidézni, ami ennyire kicsi koromban történt. Két- és hároméves kor között viszont az emlékek életszerűbbé válnak, már nem olyan halvány villanások, mint a korábbi gyermekkorból. Ekkor kezd kialakulni a megismert én.

Ennek a gyermekkori amnéziának a biológiai magyarázata a hippokampusz fejlődése. A hippokampusz az agynak a hosszú távú memóriáért felelős területe.[25] Wearing esetében ezt támadta meg a herpes simplex vírus, így képtelenné vált új emlékek megtartására. Az emlékek olyan történetek, melyekben mi magunk vagyunk a cselekvők vagy szereplők. A saját személyes perspektívánkból tapasztaljuk meg az eseményeket. Az önéletrajzi emlékezethez szükséges, hogy a független én legyen az élmény kontextusában a főszereplő, ahogy egy kitalált történetben is szükség van főszereplőre, hogy az eseményeket értelmezni tudjuk. A tartós, független éntudat nélkül nem lehet önéletrajzi emlékeket elraktározni. Ez megmagyarázza, miért vannak sokkal jobb kisgyermekkori emlékei később azoknak a gyerekeknek, akikhez a gondozójuk többet beszélt. Ezek a beszélgetések segítenek a korai emlékeket jelentéstartalommal bíró, koherens eseményekké rendezni, melyek középpontjában a gyermek állt.[26]

A lassanként kifejlődő éntudat egyik első jele az, ahogyan a kisgyermek a tükörképéhez viszonyul. A babák eleinte egy másik gyermeknek vélik a tükörképüket, de úgy húsz és huszonnégy hónapos koruk között elkezdik felismerni saját magukat a tükörben, ami az éntudat új szintre emelkedéséről tesz tanúbizonyságot.[27] Ez az egyik oka annak, hogy saját maguk felismerése egybeesik az első, felidézhető önéletrajzi emlékekkel. Ha van főszereplő, akkor az emlékeket rendezettebb, tehát jobban tárolható történetekké szőhetjük – azaz a megismerő én és a megismert én elkezd együttműködni.[28]

Az egocentrikus gyermek

Amikor az éntudat elkezd kialakulni és megerősödni, a gyermek még nem érti, hogy a valóság nem feltétlenül azonos azzal, amit ő valóságnak vél. Ma is érvényes Piaget leírása az egocentrikus gyermekről, aki a saját perspektívájából látja és értelmezi a világot.[29] Ha például egy pohár tartalmát egy más formájú, magasabb pohárba öntjük, a kisgyermekek azt hiszik, hogy a folyadék mennyisége megváltozott. Mivel a mennyiség másnak tűnik, a gyermek logikája szerint valóban meg is kellett változnia.

Az egocentrikus megközelítés klasszikus példája Piaget „Három hegy” kísérlete.[30] A kísérlet során a gyermek egy asztalnál ül egy felnőttel szemben, és az asztalon három hegy makettje áll előttük. Mindegyik hegyen van valami, például egy épület vagy egy fa. Amikor megkérik, hogy válasszon néhány fotó közül, amik különböző szögekből ábrázolják az asztalt, akkor az egocentrikus kisgyermek könnyedén kiválasztja azt, ami pont az ő nézőpontjából ábrázolja a maketteket. Ha viszont arra kérik, hogy azt válassza ki, ahogyan a vele szemben ülő felnőtt látja a maketteket, akkor az egocentrikus gyermek jellemzően ugyanazt a fotót választja, ami a saját nézőpontját mutatja. Azt hiszi, hogy mások is ugyanazt látják, amit ő. Ha egy egocentrikus gyermekkel bújócskázunk, ne lepődjünk meg, ha a gyerek beszalad a sarokba, és törölközőt borít a fejére, azt gondolva, hogy ha ő nem lát minket, mi sem látjuk őt. (1.1 ábra)[31]

1.1 ábra. Nem sikerült elbújni! (Elizabeth Bonawitz engedélyével)

Mindez nem jelenti azt, hogy a kisgyermekek képtelenek más nézőpontban gondolkodni. Számos tanulmány bizonyította, hogy a gyerekek képesek allocentrikusabban gondolkodni, ha valaki szándékosan felhívja a figyelmüket más nézőpontokra.[32] Inkább úgy lehetne fogalmazni, hogy a kisgyermekek alapvetően egocentrikusan gondolkodnak, és ezen meg kell tanulniuk túllépni a beilleszkedés érdekében. Tény, hogy a kommunikációban jelentős akadályt képez az egocentrikus gondolkodásmód. Ha hallottad már, hogyan beszélgetnek az óvodások, megfigyelhetted, hogy lényegében elbeszélnek egymás mellett.

– Van egy háromkerekű bringám.

– Na és? Én rendőr leszek, ha nagy leszek.

– Kék színű.

– Apukám is rendőr!

Ez nem azt jelenti, hogy a kisgyerekeket nem érdekli senki más, inkább arról van szó, hogy nehezen tudják elképzelni mások nézőpontját. Ha egy négy év alatti gyereket megkérdezünk, vajon mire gondol valaki más, akkor a kisgyermek jellemzően azt feleli, hogy pontosan ugyanarra, amire ő maga. Ha egy hároméves gyereket megkérdezünk, mi lehet egy Smarties cukorkás dobozban, azt fogja mondani, hogy Smarties cukorka.[33] Ha kinyitjuk a dobozt, és abban ceruzák vannak, azt a gyerekek viccesnek találják (az apró gyerekeket nem nehéz megnevettetni). De ha ezután feltesszük a kérdést, hogy mi lehetett eredetileg a dobozban, azt fogják felelni, hogy ceruzák. Mintha az események átíródtak volna annak megfelelően, amit most tud a gyermek. A gyerekek nem veszik észre, vagy nem ismerik be, hogy elsőre hibáztak (hát igen, vannak ilyen felnőttek is!). De ennél is meglepőbb, hogy ha megkérdezzük ezeket a gyerekeket, hogy egy másik gyerek, aki még nem látta a doboz tartalmát, mit mondana, mi van benne, akkor azt felelik: ceruzák! Úgy vélik, hogy a többi gyerek is tudja azt, amit ők maguk tudnak. Mivel egocentrikusak, arra számítanak, hogy mások tudják mindazt, amire ők gondolnak.

Mások gondolatairól akkor lehet valóban fogalmunk, ha beleéljük magunkat a helyzetükbe. A saját korábbi tapasztalataink, hasonló körülményeink vagy megfontolásunk képezheti az elméleteink alapját mások gondolataival kapcsolatban. Mindnyájunkban működik egy úgynevezett elmeteória.[34] Ez a képesség a gyermekkor során fejlődik ki, és jelentős szerepe van a társas interakcióra való alkalmasságunkban.

Az agyról szóló, televízióban is bemutatott BBC 2011 Royal Institution karácsonyi előadásomon megkértem a közönség soraiból két nyolc év körüli gyermeket, Markot és Oliviát, hogy játsszanak el egy elmeteória-helyzetet. Oliviát kiküldtem, és Marknak megmutattam egy szekrénykét, amit kerekeken gurítottam a közönség elé. A szekrényke tetején egy barna és egy zöld doboz állt, mindkettőn rajta volt a fedele. Átadtam Marknak egy agy makettjét, megkértem, hogy tegye a barna dobozba, és közben tovább beszéltem. Egy perc után megkértem a kisfiút, vegye elő az agymakettet. Kinyitotta a barna dobozt, ahol utoljára látta, de az agy már nem volt benne. Kinyitotta a zöld dobozt is, ahová a makettet áthelyezték. Mivel Marknak már érett fogalomalkotása volt a tárgyak állandóságáról, tudta, hogy a makettnek bizony lennie kell valahol. Amikor megkérdeztem, azt felelte, hogy szerinte titkos ajtó lehet a dobozok alatt. Nem tudta, hogy valójában egy törpe növésű bűvész, Billy Kidd a szekrénykében elbújva kicserélte a tárgy helyét. A közönség számára ez kicsit fura volt, és kicsit vicces, úgyhogy ímmel-ámmal megtapsolták.