AMTAK E-KÖNYVEK

Móra Ferenc

Aranykoporsó

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6549-47-1

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér többezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Aranykoporsó

Tartalom

Aranykoporsó

I. ANTIOCHIA VAGY A POLITIKA KÖNYVE

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

XX.

XXI.

II. ALEXANDRIA VAGY A HIT KÖNYVE

XXII.

XXIII.

XXIV.

XXV.

XXVI.

III. BAJAE VAGY A SZERELEM KÖNYVE

XXVII.

XXVIII.

XXIX.

XXX.

XXXI.

XXXII.

XXXIII.

IV. RÓMA VAGY A VÉR KÖNYVE

XXXIV.

XXXV.

XXXVI.

XXXVII.

V. NIKOMÉDIA VAGY A VÉGZET KÖNYVE

XXXVIII.

XXXIX.

VI. SALONA VAGY A VIGASZTALÁS KÖNYVE

XL.

I.
ANTIOCHIA VAGY A POLITIKA KÖNYVE

I.

Még a császári palota márványfalai is szinte beleizzadtak a szíriai délbe. A kapuőrséget elnyomta az álom, a szédítő hőségben nem kellett tartani talpra ugrasztó látogatástól. Hárman, ciprióták, hanyatt dőlve horkoltak az oszlopok megrövidült árnyékában. Két lándzsás arab guggolva bóbiskolt, ahogy gyermekkorában a sivatagban megszokta.

A palotával szemben szamár rágcsálta a Juno templomát körülvevő liget mirtuszainak kérgét. A szamárhoz tartozó ember a palota legalsó lépcsőjén szundikált, nekivetve hátát egy zsák dinnyének. Egyéb ruhája nem volt a válltól térdig érő bőrkötőnél, amelyet leeresztett izzadó, legyektől ellepett, szőrös mellére. Néha közéjük vakart, s melléről poros, piszkos arcára zavarta őket. Falusi paraszt lehetett, aki csöndes helyet keresett a Kelet lármás fővárosában. Nyilván nem is tudta, hol heveredett le.

Fönt a kapunyílásban, az őrök mögött megjelent egy kiterjesztett szárnyú páva. Juno szent madara szomjas volt, és szétnyitott csőrrel tekingetett a víz után. Megpróbált felrepülni Janus kulcsos szobrára, amelyen verebek tollászkodtak. Aztán befelé tipegett a porticus porfír-oszlopai közt.

Ájult csöndet ért mindenütt, csak az apródok tanulószobájából hallott hangot. Ott megállt figyelve.

Az apadt hasú Nonnus, a császári nagy-iroda legszorgalmasabb notariusa tartotta az órát az újan felvett apródoknak. Az apródnevelés az udvarmesteri hivatalra tartozott, de ott most nagy volt a felfordulás. Az udvar nagyobb része a székvárosban maradt, Nikomédiában, a császárral, Antiochiába csak néhány száz főnyi személyzet jött el a császárnéval, még a tavaszon. Akkor úgy volt, hogy a császár is hamarosan megérkezik a birodalmi titkostanács, a szent consistorium ülésére. De a császár útja hónapról hónapra késett, s ebbe az udvarmester is belebetegedett már Nikomédiában, meg a helyettese is Antiochiában. A személyzet megosztottsága mindenkit kivert éliből, úgyhogy a szárnyas-feldarabolónak kellett odaállni a tálalóban a disznósült mellé is. A hivatalok kénytelenek voltak embereiket csereberélni, s így kellett átvennie ideiglenesen a notariusnak az apródoktatást. Igaz, hogy jobb kézbe nem is kerülhetett volna. Bár a kérvényezési ügyosztály tisztje volt, kívülről megtanulta a szertartáskönyvet. Nemcsak oktalan szenvedélyből, hanem okos előrelátásból is. Számított rá, hogy tudománya egyszer besegíti az udvarmesteri hivatalba s talán valami palotakormányzói állásba is.

Nonnus a címeket és rangokat magyarázta az ásítozó ministralisoknak, szír torokhangon fordítván görögre a ceremoniálét. Diocletianus hiába tette az egész birodalom hivatalos nyelvévé a latint, az imperium keleti felének a görög esett könnyebbségére.

- Tehát foglaljuk össze még egyszer az udvari tökéletesség szabályait. Te, Ferox, mit tökéletlenkedsz ott? Azt hiszed, most is a bölények közt vagy Germaniában? Akinek az apja oly szerencsés, hogy az isteni szentség vadászebeinek főfelügyelője lehet, annak tudni kell annyit, hogy az udvari ember nem két manccsal vakarózik, mint a barbárok, hanem csak a bal keze mutatóujjának utolsó ízével nyúl a haja közé. Így ni!

A suhancok szeméből halk kuncogás verte ki az álmosságot. A notariusnak egy szál haja se volt.

Nonnus megelégedetten bólogatott.

- Így, így, ezt szeretem, az udvari ember csak a szája szélével nevet. Nos, hol hagytuk abba, Pyrargus?

A huncut szemű görög siheder összeráncolt homlokkal válaszolt.

- Súlyosságod hajánál.

Most már nyílt kacagás viharzott végig a fiúkon. Az összeszáradt, sovány kis ember felháborodva csapta össze a két kezét:

- Ostoba vagy, mint egy boeotiai. Ha visszatérünk Nikomédiába, javasolni fogom őkomolyságának, a protector domesticusnak, hogy téged kergessen haza disznót makkoltatni. Hát még most sem tudsz annyit, hogy súlyosságodnak az alkamarásokat kell nevezni? Figyelmeztetlek benneteket, hogy a címeket és rangokat a szentséges Dominus maga állapította meg, tehát aki azokat elhibázza, az felségsértést követ el, és megvesszőzéssel bűnhődik.

Csönd lett a teremben. Nonnus elégedetten vetette magát hátra a katedrán, és tovább fejtegette az új római alkotmánytant.

- Nos, hadd hallom, micsoda megszólítás illet engem a Notitia Dignitatum szerint?

Az apródok karban kiáltottak:

- Okosságod!

A notarius megbékülten biccentette meg madárfejét, és fölemelte bal keze hüvelykujját.

- Tovább megyünk. Megvizsgáljuk a tekintélyek rendszerét, amely alapja a római birodalomnak. Először van a legszentebb szentséges Úr.

Nyakát előrenyújtotta, lehajtotta, és pillanatnyi szünetet tartott.

- Az isteni Cajus Aurelius Valerius Diocletianus neveztetik Joviusnak, vagyis jupiterinek is. Először azért, mert eredetét az istenek atyjától vette, másodszor, mert úgy uralkodik a halandók, mint Jupiter a halhatatlanok felett. Ő a főcsászár, az első augustus, röviden az Úr, a Dominus. Aztán jön a második augustus, Marcus Aurelius Valerius Maximianus őszentsége, aki Herculius nevet is visel. Mert az isteni heros sarjadéka, s ahol Diocletianus az ész, ott ő a kar; amit Jupiter kigondol, azt Hercules hajtja végre.

A második augustust a madárfejnek egy hajszállal kevésbé mély meghajtása és egy lehelettel rövidebb szünet tisztelte meg.

- A két augustus segítőtársul választotta magának a két Caesart. Maximianus augustus...

A notarius ijedten nézett körül bűne tudatában. Nem vette észre senki, hogy eltévesztette a sorrendet. Ügyesen végrehajtott köhögés után folytatta:

- Diocletianus augustus az imperium keleti felét Cajus Valerius Galerius caesarral osztotta meg, míg Maximianus, a nyugati birodalom augustusa Flavius Valerius Constantiust választotta maga mellé caesarnak. A caesarok az augustusok fogadott fiai és vejei, azért ők is sacrosanctusoknak szólítandók, családjuk isteni tagjai pedig nobilissimusok és nobilissimák. Az adoratio, vagyis a térdre borulással való köszöntés csak ő istenségét, a Dominust illeti, azonban véghetetlen kegyelmessége nem tekinti bűnnek, ha megadatik az társainak is, akik részesei az ő istenségének. A legmagasabb rendelet szerint azonban háromszoros főhajtással és a jobb kar felemelésével kell üdvözölni a többi szentségeseket azoknak, akiket az istenek boldoggá tesznek azzal, hogy színük elé kerülhetnek. Ellenben csak kétszeres megalázkodással kell tisztelni a nobilissimusokat, ami pedig a nobilissimákat illeti...

Ezen az órán nem tudódott ki, hogy mi illeti a nobilissimákat. A tévelygő páva ijedt rikácsolással szaladt be az ajtón. Ragyogó farka-tollaiba egy tipegő, szőke hajú kis lánygyerek kapaszkodott a fél kezével; a másikban pogácsát tartott, amelyről sárga méz csordogált. Az arany szandálkákról és a bíbor szegésű bissus-tunikáról, amely a gömbölyű kis karokat takaratlan hagyta, látnivaló volt, hogy a gyerek a szentségesek családjához tartozik. A páva azonban, vagy azért, mert ő is az istenekhez tartozónak tudta magát, vagy mert farkát veszélyben érezte, szemtelen volt és vakmerő. Nemcsak kirántotta magát a csöpp nobilissima kezéből, hanem a pogácsát is elkapta tőle, és továbbszaladt vele. A gyerek letottyant a földre, és ijedten visítozni kezdett.

- Mammea, Mammea! - fente mézes kezecskéit divatosan pirosra mázolt, telt kis arcához.

A notarius odafutott hozzá, s megfeledkezve a nobilissimáknak kijáró üdvözlésről, megpróbálta felsegíteni. A gyerek azonban rugdalózva tiltakozott.

- Minina, Minina!

Nonnus zavarodottan dörzsölgette hegyes állát. Képzeletében hirtelen átfutotta az udvari szertartáskönyvet, s szégyenkezve vallotta be magának, hogy az mégse tökéletes alkotás. Nincs benne szabályozva, hogyan kell bánni egy hároméves nobilissimával, akinek dajkára volna sürgős szüksége.

- Minervina! Minervina! - kezdett el ő is süvölteni.

Már akkor futott is az oleander fasorok közül a dajka. Övén aranycsat jelezte, hogy Maximianus augustus udvarához tartozik. Kipirult arcú, begyes fiatal lány volt. A fölelevenedett apródok nagy lábcsoszogással és torokköszörüléssel fogadták.

- Ez már nem is nobilissima, hanem dignissima - csettentett a görög fiú a szomszédjának. - Úgy értem, méltó arra, hogy istennőt ringasson.

A szomszéd, hirtelenszőke thrák fiú elvigyorodott.

- Cserébe esik, mert a dajkát meg egy isten ringatja bölcső nélkül.

- No?

- Constantinus, a princeps. Én már láttam őket együtt.

- Láthattad, abban nincs semmi. Hiszen a baba menyasszonya a princepsnek, azt mindenki tudja. Úgy házasodnak ezek összevissza egymással, mint az istenek.

- No hallod? Tán te nem vállalnád menyasszonyodnak a kis fattyút a dajkájáért? Fogadsz velem egy dupla sestertiusba, hogy mindjárt itt lesz a princeps?

A görög visszacihegett.

- Apja vére az. Az is leereszkedett a halandókhoz, mikor ekkora volt. Annak is valami cselédféle volt az első felesége Naissusban vagy hol. Az, akit el kellett neki kergetni, mikor a Dominus ráparancsolt, hogy vegye el a Maximianus lányát.

A thrák halkabbra fogta a sugdosódást.

- Azt én jobban tudom, te, mert én is naissusi vagyok. Nekem földim Flavia Helena. Pincérlány volt, az öregem is kerülgette valamikor.

- Szép volt?

- Szép az még most is.

- Hát él még?

- Mitől ne élne? Ott lakik most is Naissusban, úgy hívják, hogy a "fehér asszony". Ha a haja hófehér nem volna, ma is szép Helenának hívhatnák.

- Te, milyen furcsa, hogy ő a fehér asszony, az ura meg a fehér caesar. Constantius Chlorus.

- Igen, az utolsó éjszaka fehéredett meg mindkettőjük haja, mikor a Dominus szétparancsolta őket.

Ferox a két fecsegő közé dugta torzonborz fejét.

- Mit jár a szátok ilyen dolgokról? Tudjátok, hogy Galerius caesar felesége mért oszlatta föl az udvartartását? Azért, mert a caesar három udvarhölgyet vízbe fojtatott, aki azt suttogta, hogy sírni látta a feleségét.

- Az más! - legyintett Pyrargus. - Constantius a fehér caesar, Galerius meg a vörös caesar.

De azért ő is jobbnak látta elhallgatni, bár senki se figyelt rájuk. Mindenki a szegény Minervina küzdelmét nézte az egyre jobban megvaduló gyerekkel. A nobilissima egész közönséges poronty módjára vágta végig magát a padlón, új foglalkozást találva magának a pávafark-szaggatás helyett. Az aranyszandálokat szerette volna lecibálni ég felé hányt lábacskáiról.

- Nem bilom, nem bilom! - ordította kétségbeesetten.

Az előtte térdelő dajka kifogyott a béketűrésből, fölkapta a kapálózó gyereket és rákiáltott, maga is majdnem sírva a méregtől.

- Fausta! Nem hallgatsz mindjárt! Kis béka!

Nonnus összerezzent a negyven tanú előtt elkövetett nyilvánvaló felségsértésre. Talán tettlegesség is követte volna, ha az oleanderek közül föl nem csendül egy meleg férfihang.

- Faustella! Babácska!

A gyerek, mintha elvágták volna a sírását, tátva maradt szájjal nézett az ajtóra. Magas, karcsú, de vállas fiatalember lépett be rajta a hadi tribunusok egyszerű viseletében. Csak arany nyaklánca, középen a császár nagy medálionjával mutatta, hogy ez a katonatiszt is a felségek közül való.

Constantinus volt. Constantius Chlorus és az elűzött Helena fia. Nonnus és tanítványai megadták neki a nobilissimusoknak kijáró tiszteletet, amit a princeps barátságos fejbólintással viszonzott.

- Jobb volna most az Orontészben lubickolni - mondta nevetve. - Mért nem viszed vízre a csirkéidet, öreg kotlós?

Szájával a meggörbülve maradt Nonnusra nevetett, de szemével a dajkára, akinek karjából a baba odarepesett hozzá.

- Csecse, bátyus, csecse! - kapkodott az aranylánchoz. - Mégy bátyushoz, mégy!

- Gyerünk, menyasszonykám, gyerünk - mondta lágyan a princeps, s úgy vette át a gyereket, hogy karja végigsimította a dajkát.

- Melyiknek mondta? - vihogott oda a görög a thrákhoz.

A fiúk mind az övükkel csörögtek. Hora, a palota toronyőre delet kiáltott, s léptek kopogtak, ruhák suhogtak mindenfelé a folyosókon. Nonnus azonban már megint fönt ült a katedrán.

- A mai penzumot be fogjuk fejezni - kántálta tikkadtan.

Tudta, hogy senki se hallgat rá, de vétkellette volna, ha a fiatalság nem látja elég serénynek a világ egyensúlyát biztosító udvari harmónia szolgálatában.

- Tehát négyen vannak az uralkodók, mint a négy évszak vagy a négy világtáj vagy a négy világrész vagy a nap, hold, hajnalcsillag és esthajnali csillag vagy a négy isteni ló Apollo quadrigájában. A hét bolygóhoz hasonlóan heten vannak az illustrisek, vagyis nagyméltóságúak: éspedig első helyen a főkamarás, a praepositus sacri cubiculi, vagyis a császári szent hálószoba őre; aztán helyettese, a primicerius magister officiorum, a belső ügyek minisztere; a questor sacri palatii, a kancellár; a comes sacrorum largitiorum, azaz a pénzügyminiszter, s végül a lovasság és gyalogság főparancsnokai. Ezek mind tagjai a szent consistoriumnak, és széles bíborszegélyt viselnek fehér tógájukon, továbbá fekete cipőt ezüst félholdakkal. Spectabilisek, vagyis nagytekintélyűek a patríciusok és a tartományi kormányzók, ugyanolyan cipőkkel, de keskeny bíborral. Honorátusok, azaz tiszteletre méltók az állami főpapok és clarissimusok, vagyis nagyhírűek a senatorok. A bírók perfectissimusok, vagyis tapasztaltak, a kamarások egregiusok, kitűnőek, akár az irodában ülnek, akár az udvartartásban serénykednek; legalól vannak a vidéki decuriók, akik mióta az adóvégrehajtás is az ő tisztük, respectabilisek.

Ezután felsorolta még őokossága a legfontosabb megszólításokat; lelkükre kötvén a haladni akaróknak, hogy mindig inkább kettővel följebb, mint eggyel lejjebb, de legjobb össze nem cserélni a törvény által megszabott titulusokat. Akinek "amplitudo tua" dukál, vagyis "Terjedelmességed", az esetleg nem haragszik meg érte, ha "celsitudo tua"-nak szólítják, azaz "Magasságod"-nak. De már akinek "gravitas" jár, vagyis "Súlyosságod", az az orrába veszi, ha "levitas"-nak, vagyis "Könnyűséged"-nek találják tisztelni.

- Az isteni Diocletianus ugyan leigázta a föld minden nemzeteit, de azért örök érdeme mégis az marad, hogy a címek és rangok rendezésével kivezette a római birodalmat azokból az évszázados zavarokból, amelyek abból keletkeztek, hogy senkinek sem volt biztos címe, és így minden tekintély megingott.

A kapu felől tompa bőgés hallatszott, s ezért a többi törvényes tekintély tárgyalására nem került sor. Nonnus azt hitte, megérkeztek a taurusi medvék, amelyeket külön futárral rendelt meg a Sirmiumból érkezendő Galerius caesar, hogy győzhetetlen karja erejét kipróbálja rajtuk. A notarius ugyan nem volt hadiember, de szeretett biztonságban borzongani. Hirtelen befejezte az előadást, és az apródoktól körülzsibongva megindult a kapu felé.

Nonnust megcsalta a füle. A medvebőgés közelről csak szamárordítás volt. A felébredt kapuőrök elzavarták a parasztot, aki piszkos testét hozzá merte dörzsölni a szent palota lépcsőihez, és most a paraszt ütötte, vágta a szamarát, ahol érte.

- Te szentségtörő dög! - ordította - te megrágod az istennő mirtuszát, és nem törődsz vele, hogy énrajtam fog bosszút állni! Esedezem, szüléseket igazgató Lucina, hogy ne a feleségem vessen ikreket, hanem ez az istentelen szörnyeteg. Neked mindegy, vajúdók védője, én meg jobban járok vele!

A kegyeletes szándékú szamárverésnek az vetett véget; hogy egy fél dinnye orron találta a bőrkötényes embert. Az apródok elkobozták a zsákot, nekiestek a dinnyének, aztán egymásnak estek neki a dinnyehéjjal.

- Vigyázz, atyus! - vette célba Pyrargus egy elnyomorodott dinnyével a paraszt bozontos fejét - itt vannak a perzsák!

A rongyos embernek elfutotta a vér a szemét.

- A harpiák vágják ki a szemeteket, naplopók! - rikácsolta - rosszabbak vagytok az isauri rablóknál!

Újabb parittyázás és újabb átkozódás következett. Ferox fölkapta az egyik kapuőr lándzsáját, és azzal célzott. Nonnus odábblökte.

- Ne bőgessétek ezt az állatot! Ha behallatszik az augusta tricliniumába, baj lesz. Nesze, te disznó, takarodj vele!

Néhány rézpénzt dobott le a parasztnak, aki a csörrenésre térdre vágta magát, és karjait szétvetve hálálkodott.

- Plútosz ezerannyit adjon helyette!

Összemarkolászta a kis rezeket, és eljajdította magát.

- Mindössze öt siliquia, öt zsákkötőtűt se kapok érte! Öt gyerekem van, uram, könyörülj meg rajtam!

Nonnus a város felé mutatott, ahonnan néha becsapódott a piac lármája.

- Ott a forumon az ármegállapító tábla. Arról megtudhatod, hogy hitvány dinnyéd még ennyit se ért.

A paraszt felugrott, és ő is a piac felé nézett, de az öklét rázva.

- Meg, ugye? Hát azt honnan tudom meg, hogy hová bújt azóta a gyapjú meg a bőr meg a szög és a kasza, mióta ez az új rend van? Veszett volna meg azzal együtt, aki kitalálta!

Nonnust kiverte az izgalom verejtéke. Tudta, milyen szigorúan veszi a császár az ármaximálást, amely némely vidékeken forrongást is okozott. Nemcsak annak a fülét szegeztette a hirdetőoszlophoz, aki vétett ellene, eladóét, vevőét, hanem azt is megostoroztatta, aki zúgolódott miatta.

- Kire értetted? - ágaskodott lábujjhegyre, megmarkolva a paraszt vállát. - A Dominusra?

- Mit tudom én, ki az a Dominus - hökkent meg a paraszt.

- Nem tudod, ki a császár? - hápogott a notarius, és szájon ütötte a rongyos embert.

Erre az megveszedett. Fölvágott fejjel ordította:

- Engem nem etet, hát mért tudnám! Én etetem őt a kullancsaival együtt. Te is az vagy?

Nonnus a torkához kapott, úgy érezte, mindjárt megfullad.

- Szaladjatok a forumra stationariusért! - fordult az apródokhoz, ahogy magához tért.

Pyrargus lódult volna rendőrt keresni, de a kapu felől rákiáltottak.

- Megállj, fiú!

Két öregember lépett ki az oszlopok közül, meg egy fiatal. A fiatal, apród korú, vállára omló szőke hajjal, övén ezüst kulcsverettel, a szent palota titkárainak jelvényével, megállt a felső lépcsőn. A két sötét lebernyeges öreg leballagott. A sötét lebernyeget tudósok hordták. Egyikük, szürke szakállú, tömpe orrú, Szokratész-arcú ember, száz ránc közül mosolygó, barna szemmel, kicsit lomhán mozgott. Ez Bion volt, a matematikus. Ebben a korban így hívták az igazságkeresőknek azt a fajtáját, amelyet a korábbi századok hol grammatikusnak, hol filozófusnak neveztek. Olykor ügyes csalók, máskor igazán tanult és jóhiszemű emberek, akik csak annyiban nagyképűsködtek, amennyiben a kor megkívánta tőlük. Bion mindent tudott, amit a könyvek megadhatnak, és okos kémlelője volt az életnek. Száz évvel azelőtt, a filozófus császárok korában talán császári könyvtáros lett volna. Diocletianusnak azonban nem volt könyvtára, s Bion csillagjósa volt a császárnak.

A másik tudós, ritkás, fekete szakállú, ideges, sovány, barna arcú és villogó, fekete szemű ember, Lactantius volt, a rhetor. A két tudós barátsága még iskolai eredetű volt, mind a kettő az alexandriai Arnobiustól tanulta a szónoklatot mint a tudományok összességét, ami mindenre képesített. Pályájuk azonban az élet küzdelmeiben hamar elhajlott egymástól, mint a parabola két szára, hogy aztán a császári udvar végtelenségében összefusson.

Bion előbb került oda. Az egyiptomi hadjáratban. Alexandria ostrománál vonta magára a császár figyelmét. Csavargó természete mindig oda vitte, ahol valami látnivaló volt, s akkor mint csillagjós keveredett abba az elegy-belegy népbe, amely a táborokat mindig kísérni szokta. Az ostrom soká tartott, s idegessé tette a császárt. Egyszer dühében megesküdött rá, hogy ha beveszi a lázadó várost, szabad gyilkolást enged a katonáknak, addig, míg lova térdig jár a vérben. Bion hallotta a kifakadást, és bátorságot vett magának arra, hogy biztosítsa a császárt a győzelemről. Ő kiolvasta azt a csillagokból.

- Jó - mondta a császár -, de kezesnek itt maradsz mellettem. Ha teljesedik a jóslatod, az udvaromba veszlek. Ha nem teljesedik, megégettetlek mint csalót.

A város kétségbeesett küzdelem után csakugyan megadta magát. A császár mint győztes vonult be vezérkara élén, de lova a kapun belül megcsúszott, és térdre esett egy holttest vértócsájában. A balesetből mindenki rosszat jövendölt, de Bion sietett odafurakodni a császárhoz.

- Uram, lovad térdig járt a vérben, tehát esküdnek eleget tettél. Az istenek így adták tudtodra, hogy nem kívánják Alexandria népének halálát.

A császárban ugyan tombolt a győztes kegyetlen ösztöne, a felbiztatott katonáknak is szeretett volna eleget tenni, de az istenekkel nem mert ellenkezni. S így Bion megmentette a várost, amelyet ifjúkori emlékei kedvessé tettek előtte. Egyúttal megszerezte magának Diocletianus bizalmát is, már amennyiben ő megbízott valakiben. Udvarába vette a matematikust, s hálóterme közelében jelölte ki szobáját, hogy mindig kéznél legyen, ha fontos ügyek szükségessé tették a csillagok megkérdezését. Sőt annyi jóindulattal volt hozzá, hogy nemcsak ellátásáról, hanem lelkikenyeréről is gondoskodott. Parancsot adott ki, hogy ha bárhol a hadizsákmányba könyvek is kerülnek, azokat nem szabad katonaszokás szerint feltüzelni, hanem be kell szolgáltatni a matematikusnak.

Így került egyszer Bion kezébe valami Cicero-kommentár, amelynek kolofonjából kiderült, hogy annak szerzője Lactantius. Erre kinyomozta, hogy az ifjúkori barát az afrikai Siccában, szülővárosában ügyvédkedik, meglehetősen sanyarú viszonyok között. Mivel ismerte barátja tehetségét, meghívatta a császárral Nikomédiába, a székvárosba a rhetor-iskola igazgatójának. Ez félig-meddig állami megbízás volt, de nem éppen fényesen fizetett. Az igazi jövedelmet a hallgatók adták volna, azoknak a száma azonban egyre fogyott. A mindjobban kiépülő és megerősödő abszolutizmus alatt teljesen elhalt a közélet, s bealkonyodott a szavak művészetének. A nagy nyilvános viták ideje s a tömegeket megmozgató szónokok kora lejárt; csak a rendszert lehetett magasztalni egy-egy ünnepi alkalommal, s erre minden provinciában elég volt egy-egy ide-oda kirendelt hivatalos szónok.

Lactantius ilyenformán, mivel az ő hivatala nem adott alkalmat jövedelempótló melléküzletekre, inkább önérzetben gyarapodott, mint földi javakban. A császár színe elé ugyan csak évekkel ezelőtt, az első bemutatkozáskor került, de azért az udvarnak nagyon ismert alakja volt. Míg a sok mindenbe beavatott Bion lehetőleg elhúzódott az emberektől, a rhetor, délszaki temperamentumához képest, szeretett mindenben benne lenni.

Most is ő volt az, aki megállította Pyrargost, és megkérdezte a notariust: - Mi van itt, Nonnus?

A notarius őszintén gyűlölt mindenkit, aki egy ranggal megelőzte, de elég józan volt ahhoz, hogy udvarias legyen mindenkihez, akiből kinézett valamit. Se a rhetor, se a csillagász nem volt ugyan rangosztályba sorozva, de az kétségtelen volt, hogy a császár tudott róluk. Nonnus nem remélt ilyen szerencsét; de ha már maga nem juthatott a Dominus közelébe, legalább igyekezett azokhoz dörgölőzni, akik a császárhoz dörgölőzhettek.

- Ez a barom felségsértést követett el - mutatott megvetéssel a parasztra.

- Tévedsz - kötözködött a rhetor, mint akinek hivatalával járt a szőrszálhasogatás. - A barom csak barmot sérthet meg, nem a felséget.

- Hadd futni - szólalt meg a matematikus is -, látom, úgyis megkapta már a magáét.

A paraszt, aki kedvező fordulat reményében kedvtelve szopogatta a bajuszáról lecsurgó dinnyelevet, hadonászva tiltakozott.

- Mindössze öt rongyos siliquiát kaptam. Egy ezüst denariusért térden állva kérek bocsánatot mindannyiuktól.

A matematikus végigtapogatta az övét.

- Otthon felejtettem az erszényem - mosolygott Lactantiusra.

A rhetor fanyalogva felelt.

- Én már nem is tartok erszényt. Nincs a birodalomban olyan kis bursa, amelyik az én számomra nagy ne volna.

Bion fölkiáltott a titkárra.

- Gyere csak, Quintipor! Van nálad pénz?

A fiú leszaladt a lépcsőkön, három fokot ugorva egyszerre. Átnyújtotta kis gömbölyű bőrerszényét. A matematikus elfüttyentette magát.

- Fortuna szarujára, fiú! Neked már az aprópénzed is aranyból van, mint a császároknak? Mindegy no, lássunk egyszer boldog embert is.

Odadobott a parasztnak egy kis aureust.

- Takarodj vele! De ne hálálkodj, mert akkor nemcsak az aranyat nem viszed haza, hanem a szamarad se!

A paraszt eltátotta a száját.

- Arany? - makogta hitetlenkedve.

Csak hallomásból ismerte az aranypénzt, amely már az ő gyerekkorában kiveszett a forgalomból. A zűrzavaros időkben, amikor egyre jobban elhitványodott a pénz, az se mutogatta, akinek volt. A gazdagok elásták vagy beolvasztották nemcsak az aranyat, hanem a régi ezüstöt is. Aki a piacra ment vásárolni, zsákokban vitette maga után a rossz pénzt, amit éppen ezért a zsákról neveztek follisnak.

- Szagold meg - nevetett Bion.

A paraszt két ujja közt morzsolgatta az aureust, hogy nem jön-e le róla az arany, mint az új sestertiusokról az ezüst. Aztán ráharapott; s megbocsátóan vigyorogva még Nonnusra is, megveregette a szamár lapockáját.

- Meg se ismernének otthon, ha magamban állítanék be. Én mindig másodmagammal járok - mondta köszönet helyett.

Mikor pár lépést elhaladt, a rhetor utána kiáltott:

- Hé, nem vagy te keresztény?

A paraszt arcán látszott az őszinte megbotránkozás.

- Mért sértegetsz, uram? Hát zsidónak látszom én?

S megmutatni, hogy nem olyan semmi ember ő, mint amilyennek látszik, nem a földre köpött, hanem a szamár nyakára.

II.

- Csakugyan, miből gondoltad? - kérdezte Bion a rhetort, ahogy a paraszt eltűnt a sarkon.

- Mit? Hogy ez a küklopsz az istentelenek utálatos fajából való? Hát nem érezted, milyen rossz szagú volt? Ezt a bűzt csak az orratlan istenük bírhatja el.

- Orratlan?

- Ha teste nincs, akkor orra sem lehet. Márpedig az övékének se szeme, se füle, se keze, se lába, se semmije, ami a halhatatlan isteneket tökéletesebbekké teszi nálunk. Én ugyan elképzelni se tudok olyan istent, de a püspökük azt mondja, éppen azért különb az ő istenük a mieinknél. Ismered a püspöküket?

- Nem - rázta Bion a fejét -, nem is vagyok rá kíváncsi.

- Biztosan tudod? Ő nagyon érdeklődik teutánad. Mnesternek hívják, azt mondja, barátod volt valamikor Alexandriában.

- A Dioszkuroszokra, csak nem? Nem, nem lehet az. Az én Mnesterem Serapis papja volt, józan és tudós ember. De mikor utoljára jártam Egyiptomban, úgy hallottam, belefúlt a Nílusba.

- Rosszabb sors érte, beleőrült a halálfélelembe. Ő ugyan úgy mondja, akkor kapta meg az égi világosságot. Amikor már elmerülőben volt, egy óriás közeledett felé a Nílusban, aki egy gyereket vitt a vállán, s úgy gázolta a vizet, mint a füvet. Mnester azt hitte, hogy talán Memnón, Éosz fia, és meg is kérdezte tőle, miért szállt le talapzatáról. "Én Christophorus vagyok, és a jövendőt hordozom" - mondta az óriás. Mnester fohászkodott hozzá, hogy vegye fel őt is a karjára, az óriás fel is kapta, átlábolta vele a folyót, és letette a sivatagban, ahol az elhomályosult elméjű istentelenek laknak, akikről bizonyosan hallottál már.

- Azokra gondolsz, akik gyökéren élnek, amelyeket körmükkel ásnak ki a sziklából, és véteknek tartják a mosdást?

- Igen, és a barátod ezek közt élt tíz esztendeig. Onnan hozták el püspöküknek az antiochiai istentelenek.

- Szeretnék vele beszélni.

- Vigyázz, Bionom! Meg fog téged mártani az Orontészben, és rád haragítja az isteneket.

- Engem ne félts - mosolygott Bion -, mert én minden istennel ki tudok egyezni. Te nagyobb veszedelemben forogsz, barátom.

- Miért?

- Oly dühös kereszténygyűlölő vagy, Lactantiusom, hogy belőled még dühös keresztény lesz valamikor.

Nevetgélve mentek föl a lépcsőkön, búcsút intve Nonnusnak, aki nem tudott elindulni addig, amíg az apródok sarukötő szíjat nem kerítenek neki. Az övé elszakadt, amikor a felsőbbsége tekintélyének védelmében lábujjhegyre ágaskodott.

A két tudós tudósok módjára beszélgetett. Sokat megállva és se látva, se hallva maguk körül.

- Kész a beszéded? - kérdezte a matematikus a rhetort.

- Háromszor befejeztem, és most negyedszer kezdem újra. Nem is tudom, miért énrám bízta a város az augustusok üdvözlését. A helytartó dolga lett volna az vagy valamelyik consularisé.

- Ne szerénykedj, Lactantiusom. Mindenki tudja, hogy te adod a mintát a jövő rhetor-nemzedéknek.

- Az más, Bion. Nem azt mondom, hogy én nem értem a mesterségemet, ha magam választhatok témát. De most nem arról van szó, hogy milyen gyászbeszédet mondhatott volna Nagy Sándor Darius holtteste felett, vagy mivel lelkesíthette volna Titus a légiókat a zsidók fővárosának ostromára. A létező dolgokról beszélni nem művészet, és semmi esetre sem az én tehetségemhez méltó feladat.

- Nem féltelek, Lactantius. Hiszen most sem azokról a dolgokról kell beszélned, amelyek vannak, hanem amelyek lehetnének.

A rhetor idegesen sodorgatta a szakálla hegyét.

- Azt hallottam, hogy mikor Maximianust a gall parasztforradalom leverése után Mediolanumban az ünnepi szónok Hannibalhoz hasonlította, őistensége azt kérdezte, ki volt az a Hannibal.

- Lehetséges - vont vállat a matematikus -, de az ilyesmi ne nyugtalanítson. Maximianus van annyira művelt ember, hogy csak a főeunuchjának adta fel a kérdést, mikor azt este magához rendelte. Egész bizonyos, hogy nem zavarta a szónokot, hanem figyelmesen végighallgatta, és aranylánccal tüntette ki.

Már a felső lépcsőkön jártak, a rhetor fejéhez kapott.

- Miért jöttem én fel, amikor másfelé visz az utam?

- Tarts velünk, Lactantius. Ebédem éppoly fényűző, mint a Dominusé, sajt és szilva. De annyival különb, hogy mikor a szilvamagot kiköpöm, akkor nem tartanak a szám elé aranytányért. Velünk jössz?

- Nem tehetem. Máshova vagyok híva.

- Mért mondod ezt ilyen zavartan? A császár fejére, neked még vannak titkaid?

- Ki fogsz nevetni - fordult vissza a rhetor. - Mnesterhez megyek ebédre. Mindjárt frissebbnek érzem magam, ha egy kicsit elveszekedhetek vele.

Bion csak most vette észre, hogy a fiú elmaradt tőlük. A lépcsők közepe táján állt, háttal a palotának.

- Quintipor! Hát azért vágtam el magamtól a köldökzsinórodat, hogy így elhagyj engem?

A fiú nevetve szaladt föl.

- Olyan furcsán érzem magam, Bion, mióta úr vagyok.

Gyerekes kevélységgel simította meg övén az ezüstkulcsot. A matematikus belekarolt.

- Legalább te ebédelj velem. Tudod, gyerek, hogy az étel se esik jól, mióta nem egy kenyéren vagyunk? Úgy megszoktalak két esztendő alatt, mint a lyukas fogamat. Azzal is sok bajom volt kezdetben, de most már nagyon rosszul esne, ha nem találnék bele a nyelvemmel.

- Hát énvelem bajod volt? - szomorodott el a fiú. - Minek mondtad meg? Sohase éreztetted velem.

- Csak akkor féltem tőled, mikor a kezem alá adott a császár. Azt kérdezte tőlem, tudok-e medvét szelídíteni. Meghökkentem, mert sok mindent próbáltam már az életben, de ezt még nem. Emlékszel rá, hogy mikor bementem érted a falutokba, majd megharaptál? Apád kötéllel akart rákötni az öszvér hátára. Gonosz kis bestiának ígérkeztél, Quintipor.

- Nem voltam már akkor kicsi, Bion. Haragudtam az apámra, hogy rabszolgának adott.

- A császár rabszolgájának, fiú! Tudta az öreg Quintus, mit csinál! Ha fiatal korában fél szemét odaadta a császárért, öreg korára rábízta a másikat is, hogy viselje gondját. Azt hiszem, nem panaszkodhatsz, gyerek. A címeden szólítanálak már, de jóformán még nem is tudom.

Quintipor kifeszítette a mellét.

- Magister sanctae memoriae!

- A szent emlékezet mestere! Zeus homlokára mondom, kevés halandó vitte még ennyire tizennyolc éves korára! A császár nálad tartja az emlékezetét! S az a jó, hogy száznegyvenketten vagytok, kevés esik belőle egyre.

Beértek a császári lakosztály oszlopcsarnokába. Quintipor megállt.

- Te, Bion, milyen ember a császár? Ugye nem választ el azért tőled, hogy ide parancsolt bennünket?

A matematikus a szakállába dörmögött.

- Most már nem a magunk urai vagyunk, hé! Tanuld már meg, hogy a császár nem ember, hanem isten. Tehozzád eddig jóisten volt. S hogy elválaszt-e tőlem? Honnan tudjam én azt, fiam? Rabszolgája vagy, azt tesz veled, amit akar. Ha megharagszik rád, kétfelé fűrészeltet. De dalmatiai kormányzónak is megtehet, ha ahhoz lesz kedve. Nem hiszem, hogy rossz szándéka volna veled. Legalább amit eddig tett, nem úgy mutatja. Látod, már arannyal is kibéleltetett, pedig az neki nem szokása. A rhetornak majd kiesett a száján a feje, mikor a bursád megcsörrent.

Bion mosolygott. A fiú félénken nézett rá.

- Nem kérdezhetnéd meg a csillagokat?

A matematikus most már elkomolyodott.

- Quintipor, ha nekem fiam volna, soha annak a csillagát meg nem nézném. Senkiét, akit szeretek. S nekem rajtad kívül nincs kit szeretnem.

- Csak temiattad, Bion - ugrott a nyakába a fiú. - Hogy el ne kelljen válnom tőled. Én se szeretek senkit a világon, csak téged.

- És az anyád? Meg az apád?

- Nekik nem kellettem, Bion. Rabszolgának adtak.

A matematikus megrázta a fiú fülét.

- Mégiscsak éretlen gyerek vagy, magister. Hát jobban szeretnél salátát kapálni, mint ebben a szép ruhában páváskodni? Igaz, hát az öreg Quintus elismer-e úrnak?

- Udvari légyfogónak hív - mosolyodott el Quintipor. - Ma reggel is locsoltatott velem.

- No látod, mégse adott egészen rabszolgának. És Sapricia anyó?

A fiú elpirult.

- Képzeld, szemverés ellen való füvet varrt a ruhámba. Nem tudom, kitől féltene itt.

A matematikus megütögette a fiú derekát, és betaszította az ajtón.

- Milyen jó, hogy Korinthoszban meg Athénben nem volt ott Sapricia, mi?

Quintipor szétvetette karjait a napfényben.

- Bionom, milyen jó élni!

Bion a küszöbön állva egy percig komolyan nézett maga elé. Aztán elmosolyodott. Az öreg tudós bölcsességével, aki élvezet és lázadozás nélkül szereti az életet.

III.

A szent consistorium ülése, amelyre Antiochia a világ négy urát várta, nemcsak a császárok, hanem a császári családok találkozásának is készült. Bár a négy család tulajdonképpen csak egy volt: a császáré. Mint ahogy a tetrarchikus kormányrendszer se volt más, mint egy akaratnak, a Diocletianusénak megnégyszereződése.

Az alatt a száz év alatt, amely Diocletianus imperiumát megelőzte, harminchárom császára volt a birodalomnak, s azok közül harminc vére bíborával fizetett a császári bíborért. Sokan nemcsak maguk, hanem minden ivadékuk vérével is. Aki felvette a bíbort, az a halál árnyékába lépett. Mert ha a keleti légiók egy tábornokukat kikiáltották császárrá, arra a nyugati légiók ellencsászárral feleltek. Akit a Danubius menti zsoldosok emeltek fel, az ellen az afrikai zsoldosok ütöttek pártot. Róma senatusa egyformán kész volt porban csúszni mindenki előtt, aki lábát a nyakára tudta tenni. Mióta a bíboradományozás jogát a régi császárok praetorianus gárdája elbitorolta tőle, nem látott benne különbséget, hogy a római helyőrségtől kap-e imperatort, vagy a barbárokból toborzott légióktól. Maga a gárda is hasat eresztett, elpuhult, megöregedett, polgári életet élt. Minden császárt vállalt, aki ellátta zsolddal, ruhával, ingyen gabonával és cirkuszi játékokkal, születésnapján pedig bőven osztogatta az ajándékokat. Legfeljebb olyan császárt kívánt volna az istenektől, akinek több születésnapja van egy esztendőben. De hálás volt nekik olyan megoldásért is, hogy minden három hónapban új császár tékozolta a pénzt a forumon és a vért az arénában.

A határoktól messze volt az út Rómáig, és nem minden császár jutott el a bevonulásig. Nemcsak az ellencsászárok hadai állhatták útját, hanem a saját zsoldosai is. Ugyanazok, akik pajzsaikra emelték, pajzsaik alá is temethették három hónap, három hét vagy három nap múlva. Aszerint, hogy mikor akadt egy másik nagyratörő tábornok, talán a császár legmeghittebb barátja, aki több zsoldot vagy szebb bakancsokat ígért. Néha még ez se kellett hozzá. Elég volt, ha a megvesztegetett haruspexek és augurok, akik minden hadsereggel vele jártak, rossz ómeneket kaptak az istenektől. A császár belebukhatott abba, ha a szentelt csirkék kedvetlenül szedegették az eléjük szórt szemet. Ha egy kótyagos altiszt reggeli kenyerezés közben azt beszélte, hogy álmában a hadi zászlórudak végéről elszálltak a bronz-sasok, este a lemenő nap vérével a császáré is elfolyhatott. A zsoldosok kapzsiságával mindig számot kellett vetni, de szeszélyeiket sohasem lehetett kiszámítani. A zsoldba vett barbárok urai lettek bérlőjüknek, a birodalomnak, s közvetlenebb veszedelmét jelentették, mint a határokon túl éhesen leskelődő testvéreik.

Az elöregedés minden nyavalyája kikezdte a római világot, de legnagyobb baja mégis az uralom bizonytalansága volt. A világ urává lenni nem volt nehéz, de megmaradni annak csak Diocletianus tudott a kalandor-császárok közül. Éremvésői hízelgés nélkül nevezhették "restitutor orbis"-nak. Uralma biztosításával megmentője lett a birodalomnak.

A dalmata rabszolgasarjadék már túl volt a negyvenen, amikor trónra került, szintén lázadó katonák kegyelméből, két elvérzett vetélytárs holttestén keresztül. A bíborral együtt a Jovius nevet is fölvette, talán homályos származása eltakarására is, s a világ hamar meggyőződhetett róla, hogy nem méltatlan rá. Az a hadi sanyarúságban nevelkedett tábornok, akinek a nevével se voltak egészen tisztában, valóban többnek mutatkozott a szerencse kegyeltjénél. El lehetett neki hinni, hogy az istenek atyja megosztotta vele világkormányzó bölcsességét. Az alája vetett világ legalább, amely annyi esztelenséget látott uralkodni maga felett, nem vonakodott istent látni nyugalma visszaadójában. Pedig aztán csak bölcs paraszt volt, nyílt eszű és becsületes szándékú, annyira nyers, amennyire mérsékelt, hogy rendet tudjon csinálni azon az elvadult birtokon, amely a Thamesistől az Euphratészig s a borostyántermő Északi-tengertől a gyöngytermő Vörös-tengerig ért.

Azon kezdte, hogy székhelyét provinciális városban rendezte be, Európa és Ázsia határán, abban a Nikomédiában, amelynek falai közt fejezte be életét a bujdosó Hannibal. Rómába a lábát se tette be, a mendemonda szerint azért, mert tartott tőle, hogy a patríciusok gőgje s a plebs szemtelensége gúnyverseket firkál szobrai alá, ha kitudódik az isteni császárról, hogy kardhoz szokott kezének nehéz az írónád. S némelyek még emlékeztek rá, hogy valahol a Via Nomentanán lakott az az Anulinus szenátor, akinek házában az irodalmi nevelésben nem részesült császár apja az irodalomnak élt. (Tudniillik ott írnokoskodott mint névtelen, csak számmal megkülönböztetett rabszolga.) A császár mindenesetre beérte azzal, hogy kikiáltásáról levélben értesítette a senatust anélkül, hogy jóváhagyását kérte volna. S amikor a senatus üdvözlő küldöttsége célzást tett arra, hogy a szent város várja haza az imperatort, azt felelte, hogy ő nem egy városnak, hanem az egész birodalomnak császára.

Róma úgy érezte, ilyen megszégyenítés nem érte akkor se, mikor forumán a gallusok tábortüzei égtek. S ha Rómában lettek volna még férfiak, akkor ledöntögették volna a forumon a rabszolga fiának szobrait. Így azonban Róma beérte óvatos mormogással s azzal a biztos reménnyel, hogy a légiók majd gondoskodnak ellencsászárról, aki a világ fővárosának megadja az elégtételt.

Róma megcsalódott. Diocletianus nem lett szolgája a légióknak, amelyek úrrá tették, s ellencsászárait legyőzte, mielőtt kikiáltották volna őket.

Tábornokai közt legtöbb oka volt tartani földijétől, a szintén illír Maximianustól, aki éppoly alacsony sorból verekedte föl magát, mint ő. Jó hadvezér volt, vakmerő katona, de korlátolt és hiú ember. Ellenségnek veszedelmes lett volna, mint barátot hasznosítani lehetett. Az új császár azt mondta neki:

- A római birodalom olyan naggyá nőtt, hogy egy úr többé el nem kormányozhatja, és olyan beteg, hogy egy orvos meg nem gyógyíthatja. Nekem segítő kéz kell, olyan, amelyik fölér az enyémmel. Egyedül téged találtalak alkalmasnak arra, hogy megosszam veled bíborom gondját és dicsőségét. Vedd ezt magadra mint a birodalom nyugati augustusa, és indulj légióiddal a fellázadt gall parasztok ellen. Vezéreljenek el az istenek abban a díszben, amelyet én adok neked, és hozzanak vissza abban a dicsőségben, amelyet magad szerzel magadnak.

Maximianus boldogan hajtotta meg térdét, és elment legyőzni a gall parasztok forradalmát. Öröme sokkal nagyobb volt, semhogy érezte volna, hogy parancsot teljesít, amikor lázadás elől viszi lázadók ellen katonáit.

Amikor visszatért arra számítván, hogy mint triumfator tapsoltatja meg magát Rómával, Diocletianus hálálkodva fogadta, s többel jutalmazta, mint amennyit várt.

- Ha én Jovius vagyok, légy te Herculius. Oltárokon szenteltessék meg a te neved mindenütt, ahol isteni ősöd tisztelt az emberek között.

Egy új istent nem talált olyan veszedelmesnek Diocletianus, mint egy hadvezért, aki diadalmas hadseregre támaszkodik. Hatalmát gyöngíteni kellett, mielőtt kísérletet tett volna megnagyítására.

- A parthusok Mezopotámiában rabolnak, a perzsák megszállották Armeniát, s a blemmiek csordája fenyegeti Egyiptomot. Tudom, hogy rád most nem számíthatok, mert a te országaidban is reng a föld. Az Oceanus partjait a brit kalózok fosztogatják. Hispaniában a hegyi törzsek gyújtogatnak, s a gótok lándzsái, miután erőt vettek a burgundokon, vandálokon és gepidákon, ellened vannak fordítva. Nem gondolod-e, hogy mindkettőnknek egy-egy fiatal segítőtársat kellene magunk mellé venni, s két kéz helyett néggyel forgatni a kardot?

A második augustusnak a gondolkodás nem volt kenyere, s illendőnek se találta volna gondolkozni azon, amit az első augustus akart. Amint az Galeriust, ő Constantius tábornokot vette maga mellé caesarnak, ami ha nem kimondottan is, olyan trónörökös-félét jelentett. A két fiatal megkapta védelemre és igazgatásra a birodalom egy-egy negyedét. S hogy hűségökre ne csak a feljebbvaló, hanem a családfő jogán is számíthassanak, mind a két augustus adoptálta a caesarját, s hozzáadta feleségül a lányát.

A tetrarchia rendszere ilyen művészettel kiépítve, biztosította Diocletianus uralmát és vele a birodalom belső békéjét.

Kicsoda, ki ellen, miért ütött volna itt pártot? Lázadásnak se célja, se értelme nem lehetett. Négy kivont kard állandóan segítette, igaz, ellenőrizte is egymást. Némi súrlódás kezdetben volt is köztük, de Diocletianus okossága mindig elejét tudta venni az összecsapásnak.

Maximianus Rómából akarta igazgatni a maga országait, Italiát, Rhaetiát és a két Noricumot. Diocletianus félt attól, hogy a rövidlátó embert hiúsága szarvánál fogva valami oktalanságba vezetik bele a megbántott patríciusok és praetorianusok. Székhelyéül tehát Mediolanumot jelölte ki, megértetvén vele, hogy az Alpesek tövéből könnyebb szemmel tartani az északi barbárokat. Maximianus erre legalább serdülő fiát, Maxentiust akarta Rómában lakatni, ott palotát, Bajaeban pedig villát építtetvén neki. Diocletianus ebben is megérezte a veszélyt. Azt a megtisztelő ajánlatot tette császártársának, hogy fiát udvarába veszi, Constantius caesar fiával, Constantinussal együtt, és személyes felügyelete alatt nevelteti. Ezt ugyan túsz-szedésnek is lehetett volna magyarázni, s talán nem is alap nélkül, de Maximianus csak tisztességet látott benne, s a császár barátságának újabb bizonyságát. A társ-császár szabados életű ember volt, s nem nagyon bánta, hogy nyiladozó szemű fia nem fog neki lábatlankodni. Constantius caesar már sokkal nehezebb szívvel vált meg fiától, de ő is könnyebbülésnek érezte, hogy az elűzött első feleség képmása nem lesz mindig a másodiknak szeme előtt.

A két caesar közt is volt valami egyenetlenkedés, amit Diocletianus már a perzsa háborúskodás alatt észrevett. A carrhaei csata előtt összeszólalkozott a két hadvezér, úgy, amint az katonák szokása, s attól fogva Galerius, bár nem mutatott haragot, nem volt éppen jóindulattal a nyugati caesar iránt. Diocletianus hallatlanná tette a fullánkos megjegyzéseket, egyszer azonban talált köztük olyant, ami gondba ejtette. Galerius azt pletykázta neki, hogy Constantius nem tud tekintélyt tartani. Nem alattvalók, hanem barátok gyanánt érintkezik a megszállt területek barbár törzsfőnökeivel. Díszkíséret nélkül jár velük vadászni, s fakupával köszönt vissza az áldomásiváson.

- Nincs benne annyi méltóság, mint egy toborzó campidoctorban, s nemcsak a maga tekintélyét ássa alá, hanem a birodalomét is.

A császár, aki természettől emberséges és szokásaiban egyszerű volt, mint uralkodó sokat bevérezte a kezét, és az emberek előtt sohase mutatkozott másképp, mint tetőtől talpig drágakövekbe és gyöngyökbe öltözve. Uralma elvi zsarnokság volt, nem ösztönös, hanem hidegen átgondolt, nem szeszélyes őrjöngés, hanem jóhiszemű rendszer. Alattvalóiban nem látott római polgárokat, csak elaljasodott, megbízhatatlan, az önállóságtól rég elszokott rabszolgákat. Elgondolása szerint a birodalmat csak az menthette meg, ha tökéletes rabszolgákká teszi azokat, akiknek semmi képességük nem volt már arra, hogy szabad emberekké válhassanak. Tudatosan tette egész rendszerét rabszolganevelő iskolává, amelyben nem tanítanak mást, mint vak engedelmességet egy isteni akarattal szemben, amely villámokba öltözve ragyog és öl.

Ezért ütődött meg a császár a nyugati caesar kormányzói módszerén, s ezért íratott neki intő levelet.

- Abban a hiszemben ruháztunk fel a bíborral, hogy tudod méltóképpen viselni. Sajnálkozva halljuk, hogy nem tanultál meg uralkodni, mert alattvalóid előtt nem mutatod magad a méltóság pompájában. Pedig a halandók megkívánják az istenektől, hogy elkápráztassák őket. Ki tisztelné Jupitert, ha bocskorban járna az emberek között, és fakupával töltetné magának Ganümédésszel a halhatatlanság italát?

A caesar szerényen csak annyit felelt, hogy őt olyan barbárok közé küldte az augustusok kegyelme, akik fából faragnak maguknak Jupitert.

- Igen, de aranykarikát akasztanak a nyakába - íratta vissza a császár. - Ne felejtsd el, hogy fiatal korunkat magunk is nagyrészt barbárok között töltöttük, s tudjuk, hogy a szegénység az ő szemükben is szégyenletes és megvetendő. Körülbelül ez az egyetlen dolog, amiben megegyeznek a művelt emberekkel. Elvárjuk tőled, hogy megtanulsz meggazdagodni, s követed Galerius caesar példáját, aki nemcsak karja erejével, hanem megjelenése pompájával is hódít. Mikor a carpusok aranyos páncéljában és bíbortakarós lován meglátták a csatasor élén, fegyvereiket eldobálták, mondván, hogy isten ellen nem harcolnak.

Constantius most már megbizonyosodott arról, hogy Galerius keze van a dologban, de sokkal jobban tisztelte a császárt, semhogy válaszában erre célzást tett volna. Engedelmességet ígért, és javulást fogadott.

Egy év múlva, éppen mikor a római birodalom legészakibb vonalán visszaverte a piktek és skótok támadását, arról kapott hírt, hogy rövidesen látogatásra érkezik Galerius. Hazasietett székvárosába, a belgák földjén levő Augusta Trevirorumba, amelyet nem sokkal azelőtt, a nagy anarchia idején romboltak le a germánok. Constantius mindjárt uralkodása kezdetén új várost emelt a romokon. Már fölépültek a bazilikák, a cirkusz, a forum, a fürdők, s a törzsek főnökei azt hitték, a keleti caesar városavatásra érkezik. Constantius, akinek halvány arcát a harag pirossága gyújtotta ki, lehűtötte őket.

- Galerius azt akarja megtudni, megtanultam-e már uralkodni, s meggazdagodtam-e a ti elszegényítésetekből.

Szokott őszinteségével elmondta barbár barátainak az előzményeket. Az eredmény az lett, hogy ami arany és ezüst ékesség található volt a Rhenus és a Sequana közt, azt a barbár előkelőségek vetekedve hordták össze uruk udvarába. Galerius túlzott pompával érkezett meg, mégis olyan zavarba ejtette, amit látott, hogy alig tudta köszöntőjét elmondani. Constantius bíbor baldachinum alatt, gyöngyök és drágakövek szikráiban fogadta. S háromszáz személyre teríttetett arannyal a lakomán, amelyen a barbárok régi patríciusok méltóságával éltették Rómát. Diocletianus egyszerre kapta Galerius jelentését és Constantius levelét, aki őszinte vallomást tett az imperátornak.

- Constantius caesar megtanult uralkodni - írta Galerius, s hozzáfűzte azt, amit legalkalmasabbnak vélt az imperator gyanújának felkeltésére. - Szinte félelmetesen meggazdagodott.

Constantius levele így végződött:

- Vakmerő színlelésemmel nem követedet akartam rászedni, mindnyájunk legszentségesebb ura. Téged akartalak meggyőzni arról, hogy alattvalóim hűsége nagyobb erőssége birodalmadnak, mint az én gazdagságom volna. Palotám ma megint szegény és üres, s én ma már újra tábori fakupámból oltottam szomjamat. De amely pillanatban parancsod és a birodalom érdeke kívánja, Gallia és Britannia önként felajánlja neked minden kincsét.

Diocletianusban volt annyi józanság, hogy többé nem ellenezte Constantius kormányzási módszerét. Azóta hosszú idő telt el, s a világ négy ura közt semmi se zavarta az összhangot; amiben része lehetett annak is, hogy az uralkodók nemigen találkoztak egymással. Székhelyeiket óriási távolságok választották el, s hosszú időre nem hagyhatták gazda nélkül országaikat. Kemény katonák is voltak valamennyien, s komolyan vett országos gondjaik közt nemigen jutott eszükbe egymás után sóvárogni. Most azonban, uralkodása tizennyolcadik évében Diocletianus szükségét érezte a személyes összejövetelnek, amelynek színhelyéül Antiochiát jelölte ki, mert nikomédiai palotáját kicsinek találta, a salonai óriás palota pedig még csak épülőben volt.

Feleségét, Priscát hónapokkal előbb odaküldte a két caesar-fiúval s az udvar egy részével. Alkalmat akart neki adni arra, hogy huzamosabban együtt lehessen lányával, Valeriával, akit maga a császár nem kedvelt. Vonakodott feleségül menni Galeriushoz, s Diocletianus saját gyermekének még kevésbé tudott megbocsátani az akaratával való szembeszállásért, mint másnak, Valeria mostohalányával, Maximillával érkezett, Theodora pedig, Constantius felesége, aki az Oceanus partjáról indult Mediolanumnak kerülve, a kis Faustát hozta magával, mostohahúgát, aki pár hónappal azelőtt jutott árvaságra. Az anya halála igen rövid tartamú gyászba borította Maximianust, aki már negyedik feleségét juttatta az istenek közé.

A négy uralkodó közül elsőnek a legmesszebbről jött Constantius érkezett meg, aki hajón tette meg az utat. Antiochia kikötőjében, Seleuciában szállott partra, szokott egyszerű, fehér tógájában, kicsiny kísérettel. Jólesett neki, hogy várták. Constantinus már előző este kilovagolt elé a jó félnapos útra vexilliferével, Minervianussal.

- Megnőttél, fiam - csillant föl az apa szeme, ahogy összeölelkeztek -, magasabb vagy, mint én, és milyen piros az arcod! Nem énhozzám hasonlítasz.

Azt akarta mondani, hogy a princeps az anyjára hasonlít, de nem szerette volna saját szívén a sebet felszaggatni, és remélte, hogy a fia se teszi azt. Hiszen egész piciny gyerek volt, mikor anyjától elszakították, és az udvari élet rég elmoshatta szívében a gyerekszív pillangószárnyú emlékeit.

Mire a lovakat kivezették a hajóból, akkorára csődület vette körül őket. A kikötői targoncások, halárusok, vízhordók, lótó-futó, szegény szolgaemberek valamelyike - ezek közt sok volt a keresztény - felismerte a princepset, akiről azt rebesgették, hogy jó szívvel van az egyistenhivőkhöz. Azt is tudták, hogy a világ urai összeülnek Antiochiában, s a fiáról kitalálták az apját.

- Menjünk a búzaföldek közt - javasolta a princeps. - Por lesz, de szájtátók nem előzgetnek.

Ők ketten előrelovagoltak a dűlőutakon, a szántóföldek közt, amelyeken már csak a kalászuk-nyesett, hosszú szárú szalmatarlókat ringatta a szél. Szorosan egymás mellett haladtak, s a caesar át-átkapott fiához, hol az arcát, hol a karját cirógatva meg.

- Jó hozzád a Dominus? Szeret az augusta? Minek hívnak a katonáid? Milyen szépen beforrott az a sebed, amit Daciában kaptál! Hát ez itt a combodon? Te, hiszen ez medveharapás! Hogy nem írtál erről soha?

Constantinus nem szívesen beszélt a dologról. Egyszer látogatóban volt Galeriusnál, s az valamiért leküldte a kertbe, ahol megrohanták a caesar medvéi. A rabszolgákat, akik nyitva felejtették a ketrecajtót, a bestiák elé dobatta a caesar. Pedig nem történt semmi baj. Azt a medvét, amelyik a combjába harapott, leszúrta tőrével, a másikat pedig kézzel megfojtotta.

- És mikor a sarmata gladiátorokkal megrohantatott? - sötétedett el a caesar arca. - Azt is mástól kellett megtudnom, te nem írtál róla.

- Elmúlt dolgok ezek, apám - vont vállat a princeps. - S lehet, hogy nem is volt bennük szándékosság. Mi oka volna Galeriusnak arra, hogy életemre leselkedjék?

A caesar az udvari életről kérdezősködött.

Constantinus csöndesen, rövid szóval felelgetett mindenre. Aztán hirtelen ő fordult kérdéssel az apjához.

- Hogy van anyám?

A caesar simogató keze lecsúszott a fiú válláról.

- Azt neked kell tudni. Hiszen már hat hete, hogy ideérkezett. Nem szoktad meglátogatni?

- Én nem a feleségedet kérdeztem, hanem az anyámat. A feleségednél mindennap tisztelgek. Jó asszony, és nagyon szeret téged. Jó anya, és nagyon szereti a gyerekeit. De én nem az ő gyereke vagyok. Én az én anyámat tudakoltam. Az elűzöttet.

A caesar sokáig nem szólt. Mikor megszólalt, a szava olyan vontatott volt, amilyen sürgető a fiúé.

- Naissusban él.

- Beszéltél vele? Mondd, apám, emlékszik még rám? Ó, én még most is mindig úgy alszom el, hogy a karja alá fúrom a fejemet. S reggel mindig az ő hangjára ébredek fel. Kérdezősködött rólam, apám?

- Nem beszéltem vele, hiszen hajón jöttem. A naissusi keresztény presbitert küldte elébem, mikor Thessalonikában kikötöttünk. Levéllel és üzenettel.

- Nincs baja? Nem bántja senki?

- Ki bántaná? Helenának nagy hatalmat adott a keresztények istene. A presbiter azt mondja, a halottakat is fel tudja támasztani.

- És mit írt? Mondd, apám. Sohase láttam még az írását.

A caesar lehajtotta a fejét.

- Elégettem a levelét. Ő kért rá.

- Rólam nem írt?

- Neked üzent. Nemsokára meg fog látogatni itt Antiochiában. Szoktál vele találkozni?

- Álmomban, apám.

- Azért kérdem, mert többet tud rólad, mint én. Írását, azt mondod, még sohase láttad. Üzengettek tán egymásnak? Vannak keresztény barátaid?

Most a princeps késett a válasszal. Mereven nézte a lova nyakát.

- Nekem megmondhatod, fiam. Az én udvaromban is vannak keresztények. A praefectusom is az, és szeretem hallgatni, mikor az istenükről beszél. Nagyon hatalmas isten lehet az, és nem rossz indulatú. Lehet, hogy én is beveszem a szobrát házi kápolnámba a többi isten közé.

A princeps arcát elöntötte a vér.

- Az a lány is a keresztények istenét imádja, akit szeretek.

- A kis Fausta? - csodálkozott a caesar. - Én azt hittem, az még egész kis gyerek.

- Nem róla beszélek. A dajkáját szeretem.

- Azért vagy fiatal, fiam - nevette el magát a caesar. - Ezt aztán a te korodban igazán nem kell szégyelleni. Az öreg Maximianusnak már egy szál fekete sincs a szakállában, mégis minden héten új ágyast cipeltet magához.

A fiú szembefordult az apával.

- Nem értettél meg, apám. Nekem nem ágyasom van, hanem menyasszonyom.

- A te menyasszonyod a császár akaratából Fausta.

- Az én menyasszonyom az én akaratomból Minervina.

- A rablány?

- Az anyja már szabados volt, mikor őt szülte. Az apja az az altiszt, aki itt lovagol mögöttünk. Minervianusnak hívják, a leghűbb emberem. Ő is keresztény.

- Ha szolgád, akkor még könnyebben megveheted a lányát.

- Mondom, apám, hogy keresztény. Én csak feleségül kaphatom meg Minervinát.

Kis szünetet tartott. Aztán kimondta bátran:

- Feleségül is veszem, ahogy te feleségül vetted az anyámat.

Hallgatva ügettek egymás mellett. A caesar csak akkor szólalt meg, mikor a dűlőút felkapaszkodott a széles kőútra, amely a hegyek nyúlványait átvágva egyenesen vitt a városba az Orontész partján. A vízben kevesen lubickoltak, de a füzesek, a virágos szakadékok hangosak voltak a sípszótól és a mezítelen körtáncosok sikoltozásaitól. Maiuma istennő nagy ünnepét tartották, s az ő tiszteletére a szent hetérák már reggel kezdték az éjszakát.

- Én akkor csak ismeretlen centurió voltam - mondta csöndesen a caesar. - Nem törődött velem senki, és nem tartoztam számadással senkinek. Te princeps vagy, akit a császár Fausta vőlegényének rendelt ki már a kislány születésekor. Mostohádtól tudom, hogy Maximianus már rá is festette eljegyzésteket aquileai palotája ebédlőjének falára. Te is ott térdelsz a gyermek előtt, aki a császár karján ül, pávatollas aranysisakot nyújt feléd. Érdemes ezt a jövőt kockára tenned egy... egy piros szájért?

Azt akarta mondani, hogy "egy dajkáért". De félt, hogy a fia azzal vág vissza: "amikor te az anyámat elvetted, az pincérlány volt egy csárdában."

Levette fejéről a keskeny karimájú, könnyű úti pileust, és szemébe szabadult hófehér haját a fia felé fordította.

- Ezt akarod? - kérdezte szomorúan.

A princepsnek tele szaladt a szeme könnyel.

- Te akarod, apám.

A dombon épült Pantheon aranyteteje hirtelen fellobogott előttük. A caesar fél karját a szeme elé kapta.

- Én nem teszlek boldogtalanná, fiam. Áldjanak meg az istenek azzal is, amit tőlem elvettek.

A princeps széttárta a két karját. Szerette volna megölelni az apját. De már elérték a Stavrion-hegy lábát, a város délkeleti bástyáit. Csak nagy, sugárzó kék szemével borult a caesar nyakába.

- Köszönöm, uram. Mással nem törődöm.

- De más törődni fog veled - sóhajtott Constantius.

A császár makacs, és mindent összetör, ami akaratával szembeszegül. Jó hozzád a császár?

- Eddig mindig engedelmes voltam hozzá.

- Szerelmed az életedbe kerülhet.

- Ha lemondok róla, az biztos halál.

- El fogják tőled venni a lányt, s a lánytól az életét.

A princeps arcát fény öntötte el.

- Anyám hatalma visszaadja azt neki. Te mondtad, hogy föl tudja támasztani a halottakat. De az istenek kegyelme velünk lesz, apám. Tudod, mit gondoltam? Ha anyám eljön, magával fogja vinni Minervinát Naissusba. A császár nem fog megtudni semmit.

- És Fausta?

- Ó, apám, ő még sokáig babával fog játszani! S ki tudja, mire felnő, mit határoz akkorra felőlünk Tükhé?

- Tükhé? - nézett a caesar meglepetve a fiára. - Te is tisztelője vagy a sors vak istennőjének? Elutazásom előtt adtam ki a rendeletet, hogy azokra az érmekre, amiket most bocsátok ki, az ő képét tegyék az éremverők.

Constantinus széthúzta nyakán a palliumot.

- Látod, apám? - mutatta vékony aranyláncon fityegő talizmánját.

A szárnyas sors-istennőnek kis aranyszobra volt az.

Elhaladtak a Pantheon előtt, amelynek semmi nesztől nem zavart mélyéből előfehérlett Juno, Jupiter és Minerva szobra, és befordultak a Singon utcába. Egy szerény bazilika előtt sötét ruhás emberek tömege álldogált. Mire odaértek, párosával egymás mögé sorakozva megindultak a bazilika körül, és ruhájukat derékig leeresztve, különös, fájdalmas énekszó mellett korbácsolni kezdték a hátukat.

- Isis-papok? - kérdezte a caesar.

- Nem tudom - felelte a princeps. - Csak azok lehetnek. Még sohase láttam őket, de hallottam, hogy őrjöngéssel szokták tisztelni az istennőt. Várjuk meg, míg megvadulnak.

Megálltak, és kíváncsian nézték a körmenetet. A kíséret beérte őket, és az is megállt. Minervianus, az altiszt térdre ereszkedett.

- Kit köszöntesz? - kérdezte a princeps.

- Isten szentjeit - vetett keresztet az altiszt, és meghajtotta fejét a sötétruhások előtt.

- Keresztények? - bámult el a caesar. - Mért ostorozzák magukat?

- Engesztelik az istent azok vétkéért, akik Maiuma ünnepén a Sátánt tisztelik.

IV.

A matematikus a szent palotának egyik zugában régi papyruslapokat és pergamentekercseket talált. Az egész világról elfelejtkezve vette be magát közéjük, és mohón bontogatta egyiket a másik után. Reszketett a keze az örömtől, amikor az egyikben Menaechmusnak a kúpszeletekről szóló értekezését ismerte fel, amelyet régen elveszettnek gondoltak. De amint szétnyitotta a göngyöleget, elfacsarodott a szíve. A papyrust helyenként kirágta a moly, s az írást sok helyen elfakította az idő. Leöntötte a chartát cédrusolajjal, és bekente sáfránnyal, amitől láthatóbbakká váltak a betűk. Hozzáfogott a másoláshoz, amikor Lactantius bezuhant az ajtón.

- Hallottad? Igaz?

- Igaz - nyalábolgatta le Bion a padról a poros tekercseket, hogy helyet csináljon a barátjának. - Megtaláltam.

- Micsodát?

- Menaechmust. Ide nézz!

A rhetor idegesen odábblökte a kincset.

- Én azt kérdeztem, hogy a hír igaz-e?

- Rám nézve nem, mert én nem hallottam - hajolt munkája fölé a nem méltányolt fölfedező bosszúságával Bion.

- Nagy a nyugtalanság a városban, hogy a jazigok betörtek Valeriába, a Danubiuson túlra.

- És mi közöd neked a Danubiushoz itt Antiochiában, mikor te különben is numidiai vagy?

A Galerius alá tartozó Pannonia, amelynek keleti részét feleségéről nevezte el a caesar, hogy hízelegjen vele apósának, csakugyan messze volt ahhoz, hogy Antiochiában nyugtalankodjanak miatta. A szíriai tevehajcsár semmivel sem tudott róla többet, mint a pannon szőlősgazda Tripolitaniáról, vagy a cordubai marhatenyésztő Palmyráról. A római birodalom - világnak világ, de többé nem haza - akkora erdő volt, hogy sohase lehetett égés nélkül. A barbárok hol egyik, hol másik sarkába dobtak üszköt, de a füstjétől csak az törölgette a szemét, aki közelről kapta. Ahová csak a híre jutott el, ott nem izgultak miatta. A nagy háborúk, ha sokáig tartották elzárva a határokat, okozhattak ingerültséget. Elakadt a gabonaszállítás, és mindent megdrágítottak a kereskedők, akik csak életük kockáztatásával szerezhettek árukat, mert a katonák kémeket láttak bennük. De a kis rablótörzsekkel való csetepaték nem változtatták meg az élet képét, s ezért nem is igen érdekeltek mást, csak a rabszolgakereskedőket, akik ilyenkor frissítették fel árukészletüket. Különben az augustusok és caesarok dolga az egész. Ők gyarapszanak egy-két sávval, ha győznek, ők kisebbednek, ha vesztenek.

Ez esetben azonban csakugyan nyugtalankodott Antiochia. A jazig betörés otthon foghatta Galeriust, s megakadályozhatta az uralkodók találkozóját, amire pedig már fél év óta készült a világváros. A kereskedők nagy forgalmat, a hivatalos emberek előléptetéseket és kitüntetéseket, az éhesek és rongyosak gabona- és ruhaosztogatást, és mindnyájan ünnepeket, mulatságokat, néznivalókat vártak tőle. Csak a helyi hatóságok éreztek titokban megkönnyebbülést. Nemcsak az uralkodók, hanem embereik vendégül látása is a municipiumokat terhelte, s volt olyan város, amelyet évekre koldussá tettek a kényszerű vendégeskedések.

A rhetor azok közé tartozott, akik úgy érezték, hogy a barbár hordák az ő kezéből ütötték ki a pecsenyét. Nemcsak azt sajnálta, hogy hiába tanulta be nagy beszédét, amelytől a császár elaludt figyelmének fölébredését és hathatósabb támogatását remélte. A rhetor nem volt különösebben önző ember, s legtöbb pályatársával ellentétben tudott is lelkesedni azokért az eszmékért, amelyekből élt. Volt egy ötlete, amellyel az istenek érdekét kívánta szolgálni, s ennek megvalósulását a császárlátogatástól remélte. Mnester, a püspök nemhiába volt tanult és tudós ember Serapis isten szolgálatában. Amit pogányul tanult, annak keresztényül is hasznát tudta venni. Lactantiusszal való vitái során nemegyszer Ciceróval bizonyította, hogy már a régi Róma tisztultabb elméi is megsejtették az egy istent, mielőtt Krisztus kinyilatkoztathatta volna az igazságot. A rhetor tisztában volt vele, hogy Cicero a rombolásnak legveszedelmesebb csákánya lesz az istentelenek kezében, ha a csőcselék meghódítása után a művelt társadalomra is rávetik magukat. S azt gondolta ki, hogy egy titkos császári ediktummal elejét lehet venni ennek a veszedelemnek. Cicero régi kiadásait ki kell vonni a nyilvános könyvtárakból, s beszolgáltatni a könyvkereskedőkkel is. Kellő felügyelet mellett megtisztított Cicerókat kell forgalomba hozni, a rosszhiszeműek által istenkáromlásra forgatható tételek kihagyásával.

Bion türelmesen végighallgatta barátját, aztán elkezdett turkálni a penészes lomok közt.

- Megállj csak, mindjárt meglesz, az imént láttam. Tessék, itt van, Lactantiusom. Cicero könyve az istenek természetéről. Parancsold a scalpellumot is, ha azt hiszed, hogy egy kis vakarással meg lehet menteni az isteneket. De azt nem ajánlom, hogy vallásfilozófiára tanítgasd a császárt. Diocletianus nem Marcus Aurelius, barátom, s egy jó adójavaslatért odaadja Cicerót Senecástól, s ráadásul az isteni Platónt is. Mi baj, Quintipor?

A "szent emlékezet magistere" tétován állt az ajtóban.

- A nobilissimust keresem.

- Melyiket?

- A princepset.

- Ej, ej, hát nem tudod, hogy kettő van?

- Maxentiust.

Bion felhúzta a szemöldökét.

- Itt, könyvek közt, tudósok közt? Ez a nobilissimus sokkal nobilisabb körökben található, fiam. Venus térdére mondom, ha tíz esztendővel fiatalabb volnék, segítenék neked megkeresni.

- Üzenetet kellene neki átadnom a praepositustól. Azt mondta, hogy bizonyosan a nobilissimánál találom meg.

- Hát hiszen én is olyasfélét gondoltam - köhécselt pajzánkodva a matematikus.

- Hát azt mondták, Titanillánál keresd?

- Más nevét mondták - gondolkozott el a fiú.

- Maximillát, mi? Az a neve, de arra nem ért. Az apja Titanillának nevezte el, mert ez is bizonyság arra, hogy ő titán. Ha Diocletianus Jupiterrel formáltat magához papai jogokat, Maximianust pedig Hercules nemzette, akkor Galeriusnak legalábbis titánnak kell lenni. S a lánya nem lehet más, mint Titanilla. Titánka pendelyben. De úgy mondják, el is bánik három legénnyel is egyszerre. Mit gondolsz, Lactantius, mit írna az öreg Cicero az istenek természetéről, ha a mi halhatatlanjainkat ismerné?

A rhetor lógatta az orrát.

- Ha a császárok nem jönnek meg, úgy járok, mint Midas király. Lemegyek az Orontész-partra, és a nádasoknak mondom el a beszédem.

- A császárok megjönnek, uram - fordult Quintipor a rhetor felé. - Éppen erről szól az üzenet. A jazigok visszafordultak, mert hátba támadták őket a marcomannok. A Dominus már elindult Nikomédiából Maximianus augustusszal, Galerius caesar pedig tán már ma vagy holnap megérkezik.

- Az istenek hírnöke vagy, fiú! - lelkendezett a rhetor, s összecsókolván a magistert és Biont, elszaladt.

- Ezt boldoggá tetted - nevetett Bion. - Nem tudom, a nobilissimusnak viszel-e ilyen örömet.

Quintipor elfintorította az arcát.

- Nem vállalnád magadra az üzenet átadását, Bion?

- Hogy gondolod ezt? Ilyen roskadt inú öreget nem is fogadna a nobilissima. Tudja azt a praepositus, kit küldjön oda.

- A járást se tudom.

- Elkísérlek odáig. Ha összetesszük az eszünket, majd csak odatalálunk.

Az antiochiai császári palota különböző korú és rendeltetésű épületek fallal körülkerített tömege volt, óriási területen elszórva, platánligetekkel elválasztva egymástól, és ciprusfasorokkal összekötve. Ötszáz év óta, a városalapító Szeleukosz Nikatortól kezdve a Kelet minden ura rontott vagy szépített rajta a kor divata és saját egyéni passziója szerint. Augustus templomot építtetett benne Apollónak, Nero olyan labdázótérrel látta el, amelybe csak leáldozása percében sütött be az égető szíriai nap. Hadrianus szökőkutakkal, Aurelianus és Diocletianus pénzverő műhelyekkel bővítette ki.

- Úgy látom, ez őtitánsága - mutatott a matematikus egy sárga márvány-villára. Tornácán magas talapzaton Galerius életnagyságú bronzszobra állt, Agasziasz vívóját utánozva. Jobbról Fortuna a bőségszaruval, balján az aranyfonalat eresztő három Párka csoportja.

A nyugatnak néző erkélyről, amelyet bíborponyva védett a napsütéstől, kacagás hallatszott. Quintipornak az az érzése volt, hogy aranygolyót dobnak ezüsttálba.

- A galambot hallom - bólintott Bion -, a karvaly se lehet messze. Persze hogy ott van, mégpedig párosan. Az a ferde vállú, a smaragd nyaklánca idevillog, az a te Maxentiusod. Arról híres, hogy vékony aranykarikát visel minden ujján. Azt mondja, a vastag pecsétgyűrű nem való ilyen melegbe, ő azt csak télen bírja el. Ha az a tarka köpenyű, nyáron is süveges barbár ki lehet? Tudom már. A perzsa király bujdosó fia. Annak is csak olyan köszöntés jár, mint a princepsnek, mert az is felülről húzza a fűrészt. Most aztán vágj neki bátran! Nézlek, rendben vagy-e?

Megigazította a borsózöld ruhán a cseresznyepiros övét, és gyöngéden rátaszította a fiút a csillámlapokkal kirakott útra, amely rozmaring-szegély közt vezetett a villa oldalbejáratáig.

Szerencsére éppen azon folyosóra talált rá, amely két kanyarodóval az erkélybe torkollt. Az egyik kanyarodónál a hárfás bronz-szoborban ráismert a múzsavezető Apollóra. A másik előtt - Szapphó rózsaszín márvány-hermája volt - megállt, és olvasni kezdte a szoborba vésett, aranyozott fölírást.

Életemet, szerelem, teneked kéretlen ajánlom,
Mert a halált te legyőzöd...

Tovább nem tudta olvasni, mert megint csengett az ezüstserlegbe dobott aranygolyó. Összerezzent, és dobogó szívvel húzta szét az ajtónyílás selyem-velumait. De csak egyet lépett, aztán gyökeret vert a lába.

Az erkély közepén elefántcsont-lábú, magas pamlagon, skarláttakaró alatt feküdt valaki. Nő volt, csak a feje látszott ki, tornyosan fésült, fekete haj s vérpiros száj a keskeny, fehér áll felett. A széles, arany homlokszalag lehúzva a szemre és az orra, mint mikor bújócskázó gyerekek nagyon lekötik a hunyó szemét. A smaragd nyakláncos fiatalember is gyerekmódra hadonászott.

- Látsz, látsz! A császár életére mondom, látsz, Titanilla!

A fiatalembernek vörös, szeplős lófeje volt, szétálló füle és nyerítő hangja.

- Esküszöm, hogy nem látok! - kacagott a nobilissima. - Hidd el, kedves Maxentius, behunynám a szemem, ha nyitva volna is, hogy ne lássalak.

- Várj, kis vipera, majd elhallgatsz te mindjárt! - legyintette meg a princeps tenyere a lánynak a takaró alatt kirajzolódó tomporát. - Na halljuk, ki fogta most be a sziszegőd?

Odább taszította a mosolygó másik ifjút, s a lány arca fölé hajolva, futó csókkal érintette a piros száját.

- Varanes! - nevetett a lány.

- Vesztettél! - tapsolt Maxentius, s a falon függő viaszos táblácskára egy vesszőt húzott az ezüst stilussal.

A hegyes süvegű lecsúsztatta válláról a tarka köpönyeget, s most látszott, hogy a bal karja hiányzik. Mély lélegzetet vett, és térdre ereszkedve száját erősen rászorította a lányéra, akinek az arca nevetőre gödrösödött. S közben fél kezét lassan a válla alá csúsztatta.

- Megfojtasz, Maxentius - húzta oldalra a fejét a nobilissima.

Aztán elnevette magát.

- Nem, ez is Varanes volt!

A princeps mérgesen toppantott.

- Csalás, csalás! Varanes megszorította a válladat, arról ismertél rá! Így szoktátok, mi? Nemcsak játékból, ugye?

- Már megint kezded, princeps? - most hidegen csendült meg a lány hangja, míg kis fehér keze a kötelékkel vesződött. - Oldd meg ezt a csomót Varanes! Köszönöm, már megvan.

Ledobta a padlóra az eltépett szalagot, és oldalra fordulva felkönyökölt a pamlagon. Válláról lecsúszott az eperszín selyemkhiton, fehér bőrén ott vöröslöttek a szorítás csíkjai.

- Elhiszed, Varanes, hogy a szajkómnak több esze van, mint a barátodnak?

Csókra csucsorított szájjal cuppantott föl a tarka madárra, amely aranykalitkában gubbasztott az ajtónyílás fölött.

- Hát te ki vagy? - látta meg Quintiport.

A magister, aki eddig se elszaladni nem mert, se előrelépni, letérdelt, és fölemelt karjával végigsúrolta homlokát. A köszöntés jelével letörölte róla a zavar verejtékét.

- A császár rabszolgája, nobilissima.

- Ki küldött? - kerekedett rá a lány mandulavágású, sötét szeme.

- Az illustris praepositus üzent a nobilissimusnak és a nobilissimának.

A lány szeme fölsiklott a madárra, tovább cuppogott neki. A princeps előbbre lépett, rövidlátó szemét ráhunyorgatta a fiúra.

- Na, mit akar a vén eunuch? Megint csípett nekünk valami takaros kis fürjet a rabszolgapiacon? Fiút vagy lányt?

- Őistenségeik, a Dominus és atyád, az augustus...

Maxentius előregörnyedt, és megcsippentette a fiú állát.

- A gráciákra, hiszen te lány vagy! Hercules nagyapámra mondom, kis gézengúz, hogy engem még a fiús hangoddal se csaphatsz be.

Kezét tovább akarta csúsztatni a fiú nyakán, de az felugrott, és akkorát lökött rajta, hogy a pamlagig tántorodott. Titanilla nevetve kapta meg a két vállát.

- Hercules Omphalé lábainál! Mit szólsz hozzá, Varanes?

A perzsa feleletül hátat fordított, és kihajolt az erkélyen. A lány megrázta a nobilissimus vállát.

- Esküszöm, hogy ilyen ügyesen csak az én princepsem tud esni! Te kedves, te! Hát hogy nézhetted nőnek? Hiszen tudod, hogy neked minden nő biztatás nélkül a nyakadba ugrik.

Magához szorította a lófejet, és addig cirógatta, míg a princeps megbékülten emelkedett fel. Tréfásan mellbe ütötte a mereven álló, halálsápadt magistert.

- Nem szégyenlesz ilyen gladiátor-kart viselni ehhez a hajadon-ábrázathoz? Vagy az antiochiai ambubáják így jobb szeretnek? No, mit üzent az öreg?

Quintipor megtette a jelentést. Maxentius derűs arccal hallgatott, de a kétségbeesés csinált fintorával fordult a lányhoz.

- Ilyen a te szerencséd, gyönyörűm. Megfogadtam magamban, hogy szakállánál fogva húzom ide a jazigok királyát, és neked adom eunuchnak, s látod, erre békét kér a nyomorult.

- Bizonyosan tőled ijedt meg - incselkedett a lány. - Ne búsulj, princeps, beérem én teveled is.

Kezét hozzáérintette a nobilissimus laposra kent kóchajához, de mindjárt vissza is kapta.

- Hol veszi a borbélyod ezt az utálatos kenőcsöt?

- Arábiai nárdus - mentegetőzött Maxentius, és hozzákente fejét a lány nyakához.

Az utálkozva intett az elbocsátásra váró Quintipornak.

- Hozd ide azt a törlőkendőt! Azt a fehér selymet az asztalról!

Megtörölte a nyakát, s csomóba gyűrve a selymet, arcába dobta a princepsnek.

- Ha én neked volnék, levágatnám a borbély kezét mint szentségtörőét.

Varanes megszólalt, komoly arcán csúfolódó mosollyal.

- Hogy is hívják azt az isteneteket, aki egyszer az Olümposzon aranyhálót kovácsolt Venus fölé, mikor Mars istennel aludt? Vulcanus, igen? Szólhatnál neki, Maxentius, hogy itt is találna munkát. Ott a kútnál, nézd csak! A galambház előtt!

A galambház előtt bronz nimfa két melle csurgatta a vizet egy fekete kőmedencébe. Párkányán ült Constantinus, eltűnődő arccal nézve az alkonyodó napba. Észre se vette, hogy az előtte térdelő Minervina borostyán koszorút illesztett a fejére.

- Ohó, a sógorka máris imperatort játszik! - zöldült el Maxentius arca. - Gyere, kívánjunk neki szerencsét.

Vonszolni kezdte a perzsát, de aztán a homlokára ütött. Fölkapta a viaszos táblát, és odatartotta a nobilissima elé.

- Az aranyamat, drágám! Először nem Varanes csókolt meg, hanem én.

- Hát most csókolj meg te, és töröld le a tartozásom - ásított a nobilissima.

- Nem lehet. Aki ügyetlen volt, fizessen!

- Álom-solidusokkal? - fordította kifelé a lány mind a két tenyerét. - Azok nem neked valók, s nekem egyéb vagyonom nincs. Tudod, hogy én vagyok a császári ház koldus-királykisasszonya.

- Akkor minek játszottál? Tudod, hogy én meg annak a Maximianusnak a fia vagyok, akinek hóhér a végrehajtója.

Fölkapta a lány pávatoll-legyezőjét, és bárd gyanánt tette a torkára.

Az újra ásított, és kelletlen arccal mondta:

- Borzasztóan megijesztettél, princeps. Az én apám meg maga a hóhér. Majd ő megadja az aranyadat, ha megjön.

- Jó. De ezt elviszem zálognak.

Lekapta a skarlátlepedőt a lányról, aki egy pillanatra födetlen maradt felgyűrődött khitonában. A magistert meglepte, milyen vékony és kicsi volt. Inkább látszott driádok, mint titánok sarjadékának.

- Menjetek, hagyj aludni - csavargatta maga köré a torus végére dobott ezüst fátylat, s már le is hunyta a szemét.

Maxentius odadobta a skarlátot Quintipornak:

- Ezt hozd utánunk!

Azután belekarolt Varanesba.

- Venust aranyhálóval kellett megfogni. Dajkának ez is jó.

Alig érték el a folyosó első kanyarodóját, a nobilissima az erkély párkányára ugrott. Figyelmeztetni akarta a szerelmeseket, de a kút körül már nem volt senki.