Szabó Magda Csigaház részlet Jaffa Kiadó
Budapest
2020

© Szabó Magda jogutódja, Tasi Géza, 2018
© Jaffa Kiadó, 2018
Minden jog fenntartva!

Felelős kiadó Rados Richárd
Felelős szerkesztő: Jolsvai Júlia
Szerkesztette: Tasi Géza és V. Detre Zsuzsa
Olvasószerkesztő: Ligeti Szilvia
Borító: Sipos Géza

Jaffa Kiadó • jaffa.hu

ISBN 978 963 475 340 7

Elektronikus verzió:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu
Készítette: Ambrose Montanus

Toni letette a telefont, az ajtó felé fordult. Az első pillanatban nem ismerte meg Wachtl urat a félhomályban. A férfi izzadt volt, mintha eddig kergették volna, nyitott ingén megcsillant az olcsó Mária-érem. Toni felkattantotta a villanyt, csak akkor válaszolt a köszönésére. Wachtl előhúzott egy széket, lezuhant rá.

– Van szobája, Huber kisasszony? – Toni a ház tervrajzára pillantott, és megrázta a fejét.

Wachtl úr felállt, rövidlátón megszemlélte a tervrajzot.

– A hetes délben még üres volt.

– A hetest kiadtam – mondta Toni kurtán. – Nincs szobánk.

Wachtl megint próbálkozott.

– Nagyon jó barátom érkezik. Finom ember. Fontos megbeszélésünk lenne. Az esti gyorssal jön.

Toni vállat vont, unta az egészet. Wachtl most taktikát változtatott.

– Nem lehetne pótágyat vinni a szobámba? Régi jó ismerősöm, nem zavarnánk egymást.

Toni elgondolkozva bólintott egyet. Wachtl sem várt tovább, morgott valamit, elindult az étterem
felé. Világos sörénye lengett mögötte, ahogy kiengedte kezéből a csapóajtót. Toni nem szerette Wachtlt, és nem szerette a vendégeit sem, anélkül, hogy tudta volna, mi olyan idegen bennük. Wachtl figyelmes volt és pontos fizető, bizonyos mértékben kedves is Tonihoz, ha jókedve volt, elárasztotta a Csigaházat virággal a virágtelepéről. De mostanában nem volt jókedve, és Toni a társaságát se kedvelte. Épp olyan megmagyarázhatatlan tartózkodás volt benne, mint ahogy indokolatlan volt a rokonszenve Theo Vorhess iránt, aki igazán mindig csak bajt csinált. Le merte volna fogadni, hogy Wachtl úr barátja megint nem fog lejárni az étkezésekre, hanem „valahol a városban” étkezik.

Toni elővett egy cigarettát, és felírta az első emeleti szobalány füzetébe a hatos pótágyat.

Az ebédlőben csörömpölt az edény. Hangosan csörgött, Toni elhúzta a száját. Soha ilyen ügyetlen pincérlányokkal nem dolgozott. Becsukta az íróasztalt, lement a vendégek közé. Az asztala üres volt, pedig a szokás úgy kívánta, hogy részt vegyen a vacsorán. Egy pillanatra Júliára gondolt, fel kell mennie hozzá. Beszólt Rózának, megrendelte a két vacsorát, s már indult volna fel a tálcát cipelő Trudival, ha meg nem állítja a Frau Schober kacagása. Csak egy pillantást vetett a sarokasztalra, Edmund sápadt homlokára, az asszony karján csilingelő karkötőkre, aztán gyorsan visszatekintett Trudi becsületes, tiszta arcába. Trudi szemében volt valami feketeség. Szánalom is volt benne, harag is. Toni meglódította szeretettel.

– Ne bámészkodj, vigyed a tálcát. – Nem szólt többet, míg a hetesig nem érkeztek. Akkor átvette tőle a vacsorát. Trudi loholt a lépcső felé, Toni hangja halk volt, amivel megállította: – Mondd meg Frau Schobernek, ha elkészül a vacsorával, hogy holnap reggel szeretnék beszélni vele.

Trudi szeme kikerekedett, visszarontott Tonihoz, odanyomta a fejét, mint egy éhes kisborjú, és megcsókolta Toni tálcát tartó kezét. A kompót leve ki is ömlött szerencsésen.

– Na, te bolond…

De Toni most nem volt szigorú, pontosan értették egymást. És még a szemében bujkált egy kis mosoly, mikor Júlia elé tette a vacsorát a kisasztalra.

Theo hosszú volt és sovány. Heli Kasper kövér és alacsony. Rettenetes látványt nyújtottak tánc közben, Heli méghozzá nehezen is fordult. Theóra újból rohamszerűen rátört az álom. Társa pasziánszt rakott a kisasztalon, a felesége horgolt. Békés családi kép volt, a rádió halk zenéje mellett. Theo mozdulatai lanyhultak, Heli nem vette észre. Nagyon meglepődött, mikor észrevette, hogy megálltak.

Theo bocsánatkérőn rávigyorgott, és felemelte a balját. Társa már nagyszerűen értette a jelbeszédét, de most könyörtelen volt.

– Azt mondod, hogy késő van? Alig múlt kilenc. Nagyon szerény fiú – fordult a feleségéhez. – Nem akar a terhünkre lenni.

Theo kétségbeesetten megmutatta a fogát. Heli várakozva csavargatta a rádiót, valahol feljajdult egy hawaii gitár, Kasperné feltekintett a horgolásból, elnézte a két fiatalt. Épp tegnap zavart el rózsacsokrostól, vallomásostól egy ijedt kis hadnagyot, aki éppolyan alacsony és éppolyan kövér volt, mint Heli. Most figyelmesen megszemlélte a Vorhess trónörököst, és kinyitotta a faragott faliszekrényt. Férje nem akart hinni a szemének. Előkerült a ribizlibor. Nagyon jól értették egymást a feleségével, most se kellett sok gondolkodás, hogy ráébredjen, mi lehet az oka a szokatlan eseménynek. Elnyelt egy mosolyt: Vorhess papa cseresznyepiros tengeri hajóira gondolt, melyek szünet nélkül járják a gyarmatokat.

Theo tizenegy után lépett ki a házból, és aprólékos gondossággal bámulta meg a Radion wäscht allein! 1 impozáns fényhirdetését. Hirtelen prófétai világossággal gyúlt fel benne a felismerés, hogy nem tud hazamenni. Először is nem tudja, hol van. Amikor még jött, határozottan tudta. De most, mióta megitta azt a málnaszörpkülsejű valamit, nem tudná eldönteni, hogy a Graben környékén van-e, vagy inkább Schönbrunn határán. Még ha nappal lenne, volna remény, de az esti fények csak megzavarják. Az olajos úttest ismeretlenül fénylik – talán leghelyesebb lenne leülni a lépcsőre, és megvárni a társát reggel, hogy együtt menjenek a céghez. Igen ám, de álmos. Az utcán pedig nem lehet aludni. Megnézhetné ugyan a számtáblát a kapu felett, de az se mond sokat: nem árulja el, hogy merre van az út. A sarkon világító óra volt, Theo elsétált mellé. Nekivetette búsan a hátát, és csüggedten sóhajtott.

Valami megvillant előtte, valami ismerős. A Cinzano-hirdetés vakítófehér lett a sárga után, s a fehér sugárzásban, egészen közel, megpillantotta az állomások fekete tömegét. Éljen az élet! Theo fütyülni kezdett. Ha állomás van, van földalatti, van villamos, autóbusz, sőt valószínűleg autó. Megvetett ágyára gondolt, és elkezdte szedni a hosszú lábait.

A Westbahnhofra most futott be egy vonat: fekete kígyó haladt a Prinz-Eugen-Strasse felé. Theo az
autók felé imbolygott, s sikerült is rátenyerelnie egyre. Igen, de abban a pillanatban, amikor két másik úr már nyitotta is az ajtót. Kész volt a közép-európai konfliktus. A sofőr a fogát szívta, de ahogy Theo arcába pillantott, kisimult a homloka. Most Theo is megismerte, vigyorodott egy fáradtat. Anton Pillnitz kinyitotta az autó mindkét ajtaját.

– Az urak mind egy helyre mennek, tessenek valamennyien beülni.

Wachtl közelebb lépett, megismerte Theót. Biccentett felé, habozott egy pillanatig, aztán mégis rászánta magát. Theónak Anton mellett jutott hely, de nem törődött vele. Kivételesen a helyet sem találta szűknek. Még nem érték el a Belvederét, amikor elaludt.

A fekete elhűlt Toni kezében. Letette, így is keserű volt a szája. Nem mert Júliára nézni, pedig Júlia nem szólt. Megnyugtatóbb lett volna, ha ömlik a könnye. Toniban feketén izzott a harag.

– Sajnálom apádat – a hangja hideg volt, mint mindig, majdnem közömbös, de Júlia pontosan tudta, hogy mit érez –, de kiszámíthatta előre. Húsz esztendő korkülönbség, s egy neveletlen gyermeket egy másik neveletlen gyermek anyjává tenni. Most nézhet a nyomába. Dollyra nem haragszom, és te se haragudj. Dolly irtózatos árat fizet ezért a boldogságért.

Júlia rábámult.

– Persze, nem tudod megtenni. Nagyon fiatal vagy még, és keveset láttál. Szerinted az volt az egyedül lehetséges megoldás, hogy mikor felfedezed az apád feleségét a Dorner András karjában, felragadsz bőröndöt, útlevelet, és itt termesz Bécsben. Nagyon rendjén van. Ahogy számítom, holnap itt lesz Dolly is, holnapután meg az apád.

– Lehetetlenség – Júlia felállt. Elfordult tőle. – Mami nem mer utánam jönni. Nem nézhet a szemembe. Apám, szegény… Apámnak elég az, hogy nálad vagyok. Ő most… bizonyára szívesebben marad egyedül. Dolly ki fog magyarázkodni – mondta Júlia csendesen. – Ha Dornernek komolyak a szándékai, akkor is. Dollyt zavarná, ha Apa rosszat gondolna róla. S ha Dorner nem akarná elvenni… nos, annál inkább.

Hallgattak egy kicsit. Toni Kemenesre gondolt, szép, komoly professzorfejére, okos homlokára. Elképzelte, amint beharapja egy kicsit az alsó ajkát, ahogy szokta, és rákényszeríti magát, hogy szembenézzen a tényekkel. Most ötvenéves. Dolly harminc. Tízéves házasok. És Dolly a Dorner András kedvese, talán már évek óta.

Dorner András. Toni kutatott az emlékei között. Júlia mutatott fényképeket néhány éve, valami balatoni kirándulásról. Ott látta Dornert, Dolly meg Júlia között, tengerésznek vetkőzve, egy vitorláson. Szabályos fogsor, keskeny csípő. Toni elhúzta a száját, és valami furcsa gondolata támadt.

– Hát kezdd el újra – mondta lassan. – Mert valamit nem értek. Dornert ismeritek hat éve, valami rokonfélétek Dollyéktól. Erre emlékszem. De én mindig azt képzeltem, hogy neked udvarol.

Júlia nagyot kortyolt a feketéből. Édes gyerekem! Tonit elöntötte a meleg. Mekkorát pirult, milyen sötétet.

– Nekem nem udvarolt soha. Mamit kísérte Gerbeaud-hoz, Operába. Ő… azt hiszem, úgy gondolta… legalábbis úgy tett, mintha még gyerek lennék. Tudod? Sokat volt nálunk, ha elszabadult az irodából. Maminak virágot hozott, nekem csokoládét. Apa is szerette, hogy jön.

Toni bólintott egy komolyat.

– Apád bizonyosan neked szánta.

Júlia habozott a válasszal. Toni várt.

– Nem hiszem – mondta aztán, de nem a vontatott, jól ismert hangon, ami nála nem épp a hazugságot, csak a tények áthangszerelését jelentette. – Különben mindegy. Dorner Mamit szerette, és Mami is Dornert.

Toni tovább kereste az összefüggést.

– Szóval Dollyt szerette. Te pedig tegnap hazamentél, apád az egyetemen volt. Jöttél a szigetről hamarabb, mint szoktál. Nálad volt a kulcs, mert a személyzet szabadnapos. A kerten át mentél be, egyenesen Dollyhoz.

Megállt, csak Júlia hátát látta.

– Hogy kínozom – gondolta Toni, mélységes szomorúan –, és milyen hasztalan.

Dorner hitvány jellem, s ha nem az volna, akkor se gondolhatna rá – ezek után. Júlia most visszafordult felé, a hangja majdnem nyugodt volt.

– Mindent elmondtam, Toni. Apámnak műtéti napja volt, nem mehettem hozzá. Szerencse, mert úgyse tudtam volna semmit se mondani. Firkáltam neki két mondatot, hogy hozzád utazom, behajigáltam a ruháimat, ahogy mondtam. Éppen elértem az esti személyt.

– Még mindig nem tudom, hogy hagytad ott Dollyt.

– Ó… – nézett a hang után, és mosolygott egy halványat. – Maminak nem kellett magyarázat.

Toni felállt, odahúzta magához. Kemények voltak az izmai, visszatartotta magát, valami tudattalan ellenállással.

Az udvarra ráborult az este. Nem volt lenn senki, a hársfák mézszaga beáradt a nyitott ablakon. Júlia mélyet lélegzett, mintha fájna a levegő.

– Apádnak nem írtál okot… – mondta Toni lassan. – Dolly nem fog magyarázkodni. Dorner eltűnik a közeletekből. Júlia, apád azt fogja hinni, hogy megbolondultál.

Júlia arca odasimult az övéhez. Semmi kis hangja volt, egy húszéves élet teljes csődje zengett benne.

– Apa majd rájön lassan magától. Én pedig nem megyek haza soha többet.

Toni már várta ezt, de azért megütötte az elhatározás súlya.

Magához ölelte Júliát, még erősebben, s az állát nekiszegezte a levegőnek, mint mindig, ha harcra készült.

– Apádat otthagyod, egyedül? – Érezte a remegést, amely végigfutott rajta.

– Ha Dolly becsületes a becstelenségében, azóta elment onnan. S akkor apádra ásít az üres ház. És ha Dolly nem becsületes, tovább folyik a játék. Nem bánnám, ha életed végéig velem maradnál, de haza kell menned, az apád miatt.

Ekkor megtört. Végiggurult a könnye, a gyerek elmúlatlan, kopogós áradásával. És azt tördelte, hogy nem bír. Se most, se egy év múlva. Apa férfi, Apa megharcolja. De ő sohse tudna többet ránézni Dorner Andrásra.

Kimondta, és könnyebb lett minden. Sokkal könnyebb és világosabb. Toni elmosolyodott, megcsóválta a fejét. Júlia hirtelen határtalan vágyat érzett az ágy után, szinte szédelgősen borzongott át rajta a fáradtság. Tudta, hogy bevégezték mára. Toni szelíden az ágy felé taszította, s ő engedelmesen leült a szélére. Tartotta a homlokát a „jó éjszakát csókra”, Toni odahajolt felé.

– Rád csukjam az ajtót? Nem szöksz meg reggelig?

Júlia ingatta a fejét, hogy nem.

Toni leeresztette az éjjeli redőnyt, és az volt az érzése, hogy Júlia már alszik, mire ő összeszedi a tányérokat és csészéket, és csöndesen behúzza maga mögött az ajtót.

Jegyzetek

1Radion egymaga mos! – A Radion mosópor 1930-as évekbeli reklámszlogenje.

Tartalom

Csigaház

Kéziratoldalak

Utószó (Jolsvai Júlia)

Jegyzetek

www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Merriweather Sans – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0