Rebecca Blackhorse

Made in Japan No. 3

A gésa mosolya

© 2022 Rebecca Blackhorse

Borító terv: Rebecca Blackhorse

Minden jog fenntartva. A szerző írásos jóváhagyása nélkül ez a könyv sem részleteiben, sem egészében nem sokszorosítható.

Korrektor: Frey Ágnes

Harmadik kiadás, Magánkiadás 2022

ISBN 978-615-81967-9-6

A Made In Japan sorozat kötetei:

Családi ereklye

Japán juhar

A gésa mosolya

A mangaka

Jádeasszony

Otokojaku

Tangó az ördöggel

Lezárt ügyek

Múmiák

Ír kávé

1. Az üres kalitka

Liza elhatározta, hogy senki sem foglalhatja el az engedélye nélkül Sean O’Brien asztalát, ezért ő maga ült a nyugdíjazott ügynök székében. Mackenzie továbbra is az akták rabságában sínylődött, és néhány apróbb feladattal látta el a lányt. Az ügynök valójában nem akarta Lizát bevonni a nyomozásba, csak le akarta kötni a figyelmét, mert Peterstől alapos fejmosást kapott a mobilkölcsönzés miatt. Ezért úgy tett, ahogyan annak idején az iskolában, ha büntetésben volt: igyekezett nagyon jól viselkedni, és erre próbálta rákényszeríteni Lizát is. Mackenzie azonban elkövette azt a hibát, hogy nem ellenőrizte, mit művel a mellette levő gépen az olykor nagyon idegesítő civil kisegítő.

Liza először végigböngészte a hírportálokat, hogy mit írnak O’Brienről, és miután meglepődve tapasztalta, hogy egyetlen szerkesztőség sem tulajdonít akkora jelentőséget az ügynek, hogy felkerüljön a netre, egészen más irányba kezdte a kutatást.

Az új célpont a Szombat esti láz volt. Liza alaposan kitanulmányozta az épület történetét, majd miután nem talált semmi érdemlegeset, még egyszer nekifutott a híreknek, csak más szempontból. Ezúttal ugyanis olyan eseményeket keresett, amelyek első pillantásra talán érdektelennek tűnhetnek, de az ő csavaros észjárása szerint mégiscsak kötődhetnek a Sean O’Brien ellen irányuló merénylethez – mert magában ezt az esetet így definiálta. Liza hosszú ideig nem talált semmi olyat, ami felkeltette volna az érdeklődését, és már kezdett arra hajlani, hogy rossz az elmélete, amikor egy különös hírre bukkant. A parton egy vadonatúj Mazda Miatát találtak hajnalban sértetlen állapotban, benne pedig egy brutális módon meggyilkolt japán férfit. A lövések teljesen szétroncsolták az áldozat arcát, és mivel semmilyen papírt nem találtak nála, a rendőrség még mindig a személyazonosság kiderítésén fáradozik.

Liza először továbblapozott, majd meggondolta magát, és kinyomtatta a cikket a képekkel együtt, végül, mintha az is a nyomozati anyaghoz tartozna, letette az asztalra az egyik mappára. Pár perccel később azonban, amikor Mackenzie kiment a mellékhelyiségbe, gyorsan összehajtotta és a táskájába gyűrte. Ismét a gép felé fordult, és miközben a Mackenzie által kért adatokat kereste, egyre a szétlőtt arcú férfi járt a fejében. Megborzongott, amikor felidézte maga előtt a holttestet, de rögtön az a gyanúja támadt, hogy a férfi halála, ami nagyjából egybeesett azzal az időponttal, amikor Sean O’Brien a kórházba került, valójában elterelő hadművelet. Azon túl még mindig ott csengtek a fülében Sean O’Brien ügynök szavai az ázsiai illetőségű fickókra vonatkozóan. Ha figyelmeztetés lett volna – amit más jakuzáknak szántak – vagy szabályos kivégzés, homlokon lövik, az arca épen kellett volna, hogy maradjon. Nyilván az volt a cél, hogy az illetőt ne lehessen azonnal felismerni, így akart a gyilkos időt nyerni és elhitetni másokkal, hogy ő fekszik a kocsiban. Ez pofonegyszerű, különben eltüntette volna a holttestet.

– Maga mit keres itt? – csattant fel Liza mögött Peters hangja. – Nem okozott elég bajt mára? – tette hozzá, mert egyszerűen muszáj volt valakin levezetnie a dühét.

Liza megfordult, ridegen végigmérte a férfit.

– Elnézést, Peters ügynök, hozzám szólt? – kérdezte némi fensőbbséggel a hangjában.

– Igen, magához! – vágta rá Peters. – Menjen szépen haza, és játsszon inkább a babáival!

– Nincsenek babáim. Tudja, mindnek letekertem a fejét! – válaszolta Liza, miközben hátragurult a székkel.

Peters nem válaszolt, csak szúrósan nézett a lányra, majd a lift felé mutatott.

– Hétfőn azért bejönnék, ha nem bánja – grimaszolt Liza, és felkapta a táskáját, de meg sem várta a férfi válaszát, hátat fordított, és eltűnt a lift irányában.

– Hová megy? – kérdezte Mackenzie, aki éppen akkor ért vissza, csodálkozva Peterstől.

– Hazaküldtem – válaszolta az ügynök. – Ez nem óvoda, hanem az FBI.

Mackenzie beleegyezően bólintott, bár Liza társaságának jobban örült volna, mint Petersnek.

John zsebre vágta a mobilt, majd visszasétált a nappaliba. Sasha szótlanul követte.

– Lucia miatt már nem kell aggódnunk – állapította meg John. – Nekem viszont nincs kedvem itt ücsörögni, és arra várni, hogy mikor metszik át a torkom – nézett vad tekintettel Sashára.

– Sejtettem, hogy ilyesmit fontolgatsz – mondta csendesen. – Mi a terved?

– Emlékszel arra, amikor Lucia megkérdezte, hol a táskája?

Sasha bólintott.

– Szerintem még mindig a japán fickónál van. Márpedig, ha Aszuharánál a táska, akkor nála Lucia mobilja is, amit be tudunk mérni.

Sashának ez kissé gyors váltás volt, és nem értette azt sem, John mitől biztos abban, hogy a japán fickó olyan nagy gondot fordít majd Lucia holmijára.

– Én a helyében már rég megszabadultam volna a cucctól – válaszolta. – Miért őrizgetné?

John megvonta a vállát.

– Nem tudom. Elég őrült fazon, még ez is kitelik tőle. Különben is, mit veszíthetünk? Csak annyit, hogy esetleg egy hajléktalan nyomába szegődünk.

– Tegyük fel, hogy még nála van – folytatta Sasha. – Hogyan is akarod bemérni?

– Ismerek egy fickót, akinek spéci felszerelése van – válaszolta John. – Furcsa egy figura, teljesen bele van bolondulva a számítógépébe – mosolyodott el, vagyis jelen állapotában inkább csak elhúzta a száját. – Képzeld, elnevezte a gépet Szupercicusnak!

Sasha azonban nem mosolygott vissza, mivel egyáltalán nem tartotta jó ötletnek ezt a kirándulást, de ugyanakkor nem akarta Johnt magára hagyni ebben a kérdéses kimenetelű akcióban.

– Miből gondolod, hogy segítene? – nézett Johnra.

– Elég meggyőző tudok lenni – vágta rá John.

– Ezzel az ábrázattal jobb lenne, ha nem mutatkoznál mások előtt – jegyezte meg Sasha néhány másodperccel később.

– Igaz – bólintott John. – De mire való az alapozó és a napszemüveg?

A Daisi Corporation minden héten, de az utóbbi pár hónapban hetente többször is, szállított árut Seattle-be. A rakodótérbe a visszaúton a hibás, leselejtezett vagy javítandó alkatrészeket pakolták be. A cég szabályzata értelmében a repülőgép személyzete mellett, a rakomány nagyságától függően legalább kettő vagy annál több alkalmazott tartózkodott, akik felügyelték a szállítmány ki- és berakodását, valamint az átvételt. Ők vizsgálták át a tokiói központba küldött alkatrészeket is, amelyekről részletes jelentést készítettek. A legtöbbször ez a művelet a reptéren kívül zajlott le valahol a parton álló egyik épületben, így Joe B. Wattnak nem sok dolga akadt ezzel kapcsolatban.

Joe B. Watt feladata ugyanis az volt, hogy a többi utas mellett a Daisi Co. alkalmazottait is ellenőrizze. Rutinmunka, semmi izgalom, de Joe ezt nem is nagyon bánta. A gimnázium óta felszedett plusz harminc kiló – nehezebb téli napokon akár harmincöt – megfontolttá tette, és éppen ezért került minden balhét vagy olyan helyzetet, ahol túlságosan nagy aktivitást kell kifejteni. A többiek gyakran csak Bullnak nevezték, egyrészt a méretei miatt, másrészt azért, mert úgy gondolták, hogy a Bull, vagyis bika lehet a rövidítése a rejtélyes B betűnek Joe nevében. A nagydarab fickó ezt sosem cáfolta meg, mert nem akarta, hogy kiröhögjék, ha bevallja, az a B szimplán egy Bernardot takar.

Joe B. Watt, vagyis Bull az éppen aktuális sültkrumpli-adagját majszolgatta a pult mögött ülve, amikor észrevette a folyosó vége felől közeledő kisebb csoportot. Az órájára nézett, és megállapította, hogy a Daisi Co. pilótái és a revizorok – ahogy Bull magában nevezte a morcos képű öltönyös alkalmazottakat –, mint mindig, előbb érkeztek. Gyorsan magába tömte a maradékot, megtörölte a kezét az előre kikészített papírszalvétában, és elővette a pult egyik fakkjában elhelyezett nyomtatványokat.

Először mindig a pilóták estek át a vizsgálaton. Bull megnézte a papírjaikat, és kinyittatta a csomagokat is, hiszen a szabály az szabály. Unott arccal beletúrt, majd intett, hogy mehetnek. Aztán jöhetnek a revizorok. Két japán férfi és egy nő. A Daisi Co., mivel egy japán–amerikai vállalkozás volt, egyaránt alkalmazott japánokat és más nációból származó dolgozókat. Az is előfordult már, hogy a revizorok vagy pilóták között Bull összefutott egy-egy nővel, ebben sem volt semmi különös, de ez a szemüveges olasz csaj, szűk, fekete kosztümben, megtetszett neki. A nő sápadt volt, amit még a púder és a rúzs sem álcázott eléggé, és igen fáradtnak tűnt, mégis Bullra mosolygott, amikor átadta a papírokat. Bull gyorsan megigazította az övét, ami egy kissé lecsúszott és visszamosolygott.

– Mennyi ideig maradnak Tokióban? – kérdezte a nőtől közömbös hangon, mintha ez is a vizsgálat része lenne, pedig korábban a jó napoton és a viszláton kívül többet nemigen mondott.

– Nem tudom – válaszolta halk hangon az olasz.

– De csak visszajönnek? – faggatózott tovább Bull.

– Mindenképpen visszajövünk – mosolygott a nő.

– Megihatnánk valamit, ha újra Seattle-ben lesz – ajánlotta Bull; mivel a másik két revizornak háttal állt, nem láthatta, hogy az egyik vadul szikrázó tekintettel éppen őt méregeti.

– Megihatnánk – ismételte a nő.

– Várni fogom! – adta vissza a papírokat.

– Köszönöm – válaszolta a nő, és feltette a bőröndjét a pultra.

– Nem szükséges – legyintett Bull.

– Viszlát! – intett vissza az olasz.

Bull ismét megigazította az övét, és még a pult mögül is kijött, hogy láthassa a nő távolodó alakját. Aztán átsétált a folyosóra, ahonnan pár perccel később végignézte, hogyan tűnik el az olasz nő a gép gyomrában, majd lassú léptekkel visszament a pulthoz.

„Semmi sült krumpli, mától csak zöldséget eszem. Muszáj lesz lefogyni! – állapította meg magában, ahogy a padlón elterülő árnyékát nézte, majd visszaült a székbe, és belemerült a közeli ételbár szórólapjának tanulmányozásába. – Milyen lehet az az extra vega sali gyömbéres öntettel?”

A két férfi egymás mellett foglalt helyet, a nő mögéjük ült.

Icsiro közömbös tekintettel meredt ki az ablakon. Ha rajta múlt volna, Joe B. Watt és valószínűleg még fél Seattle halott lenne, azok mindenképpen, akik csak rá mertek nézni Luciára. De elfojtott magában minden érzelmet és szenvedélyt, mert tisztában volt azzal, hogy nem szabad gyanút keltenie a pilótákban. Ahogy átjöttek a várón, egy pillanatra az az érzése támadt, hogy figyelik. De nyilván tévedett, mert a gép a menetrend szerinti időben lassan emelkedni kezdett, és úgy tűnt, pillanatnyilag minden a tervek szerint halad. Így ahelyett, hogy felszeletelte volna Bullt, és szorosan magához ölelné Luciát, az ablak felé fordult, és úgy tett, mintha érdekelné mindaz, amit odakint láthat.

Hiroto, aki mellette ült, egy Daisi Co. emblémával ellátott mappát lapozgatott, ami a legújabb fejlesztésekről készült beszámolókat tartalmazta. Korekara Hirotót csöppet sem izgatta a finommechanika, de látszat időtöltésnek igazán jónak tűnt ez az elfoglaltság. Miután megállapította magában, hogy korábbi feltevései helytállóak voltak a két gaidzsinra vonatkozóan, elégedetten konstatálta, hogy Tosima Icsiro mégsem változott meg annyira, mert ugyanazzal az alapossággal hajtott végre mindent, mint korábban; igaz, jóval kevesebb holttestet hagyott maga után. Hiroto megjegyezte magában azt is, hogy a kamit szerencsére még időben sikerült kimenekíteniük ebből a városból. Időben, vagyis még azelőtt, hogy a gésával közelebbi ismeretségbe kerülhetett volna. Hiroto arcán egy halvány mosoly futott át. Lám, igaza lett! Az egyik gaidzsint meglőtték, a másikat megverték. Aztán az arca felvette a megszokott merev kifejezést. De még mind a kettő életben van. A kami ezek szerint Aszuhara Kaii fejét is megzavarhatta, mert azelőtt ilyesmi nem fordulhatott volna elő. Hiroto kényelmesen hátradőlt, és továbblapozott, közben folyamatosan figyelt. Éberen őrködött gazdája és a kami nyugalma felett.

Lucia, miután bekötötte a biztonsági övet, nekidőlt az üvegnek, és elaludt. Már akkor mérhetetlen fáradtság lett rajta úrrá, amikor beült Icsiro mellé a furgonba. Megfogta a férfi kezét és a vállára hajtotta a fejét. Icsiro röviden elmondta, mit kell tennie, amit Lucia robotként működő énje meg is értett, és később végre is hajtott, de az igazi Lucia Palermo, akit akkor végtelen nyugalom szállt meg, már elaludt Icsiro mellett.

Sean O’Brien infúziókúrájának egyetlen gyors mozdulattal vége szakadt, amit egy felszisszenés követett. O’Brien ábrándozva dőlt hátra, és éppen azon töprengett, hogy mivel vigasztalja meg magát. A sonkával töltött szendviccsel, vagy kezdje rögtön egy nagy adag beaf steakkel? A nyál máris összefutott a szájában, és a gyomra is egészséges korgásba kezdett, amikor betolták az ebédet. A nővér felhajtotta az ágy mellett rejtőző kis asztalkát, és O’Brien elé rakta a lefedett tálcát, majd kisietett.

A férfi először úgy gondolta, azért, mert nagyon sok a dolga, de amikor felnyitotta a tányért lefedő szürke valamit, kezdett arra gyanakodni, hogy inkább az ebéd állapota miatt. Beleszagolt, majd gyorsan visszatette a fedőt, és eltolta az asztalt. A gyomra egyre erősebben korgott, de az agya még nem adta fel a küzdelmet, és a hígra pépesített, tüdőre hasonlító trutymó befogadásának képes volt megállj parancsolni. Pedig volt rajta egy félig nyers tükörtojás is. O’Brien ezek után arra már nem volt kíváncsi, mit rejthet a desszertnek szánt tálka fedele. Hátradőlt, és felsóhajtott. Majd oldalra pillantott a szekrényére, ahol a Lizától kapott csokoládésdoboz incselkedően kacérkodott vele.

„Nincs más hátra” – gondolta magában, és addig fészkelődött, amíg majdnem elérte a dobozt, de az utolsó pillanatban váratlanul nyílt az ajtó.

– Nem zavarok? – kérdezte Liza.

– Jöjjön csak be! Hozták az ebédet – kezdte volna a magyarázkodást a furcsa testhelyzet miatt.

– De nem evett belőle, ugye? – kiáltott fel a lány rémülten.

– Isten őrizz! – vágta rá O’Brien. – Már a szaga is elég volt!

– Van nálam egy szendvics, meg talán egy alma és csoki is – ajánlotta Liza, majd kotorászni kezdett a táskájában. – Nem találom! – nézett O’Brienre. – Egy kis türelem!

– Borítsa ki nyugodtan a táskáját az ágyra! Vállalom a felelősséget. Az éhhalál szélén vagyok.

Liza engedelmeskedett, és kirázta a hátizsák tartalmát egyenesen O’Brien ölébe a paplanra.

– Megvan! – kiáltott fel diadalmasan, de amikor felnézett, hogy átadja a szendvicset, O’Brien már a kinyomtatott cikket olvasta, amin a keresgélés közben akadt meg a szeme. – Mit gondol? – fürkészte a férfi arcát. – Szerintem nagyon gyanús – tette hozzá gyorsan.

– Nem is sejti, hogy mennyire – válaszolta O’Brien. – Mutatta másnak is?

– Nem – rázta meg a fejét Liza. – Beletrafáltam? – kérdezte széles mosollyal az arcán.

O’Brien nem válaszolt, csak bólintott.

Liza előhúzta az ágy alatti ülőkét, rákuporodott, majd felsóhajtott.

– Olyan jól össze tudnánk dolgozni! És pont most megy el! – majd kinyújtotta a lábát, és a bakancsát nézte. – Olvastam egy körlevelet az e-mailjei között, úgy értem a hivatalos e-mailjei között – magyarázta zavartan. – A fickót – folytatta kissé halkabban –, aki a maga helyére jön, úgy hívják, Edward Williams. Unalmas neve van – állapította meg végül.

– Ne írja le, mielőtt megismerné! Lehet, hogy nem is olyan unalmas, és ha csak feleannyira idegesítő, mint Mackenzie, akkor egész jól meglesznek – mosolygott O’Brien, aki továbbra is azon töprengett, hogy Liza szendvicsét falja fel azonnal, vagy Duchat-t hívja fel a Miatában talált holttest miatt.

Végül meggyőzte magát, hogy korgó gyomorral úgysem lehet józan döntést hozni, és a szendvicset választotta.

– Tényleg nem bánja, ha megeszem? – kérdezte, mielőtt beleharapott volna.

– Nem – mosolygott Liza.

O’Brien hatalmas harapásokkal falta a Lizától kapott ebédet, miközben a lány visszapakolt a táskájába. Majd a férfi elfogyasztott két csokoládészeletet is a biztonság kedvéért, amelyek a Karamellás csók fantázianevet viselték.

A nővér éppen akkor tért vissza, miután Liza eltüntette az étkezés nyomait.

– Egy falatot sem evett – csóválta meg a fejét rosszallóan, miközben szemrehányóan végigmérte O’Brient.

– Nincs étvágyam – válaszolta kedélyesen a férfi.

A nővér kivitte a tálcát, majd becsapódott mögötte az ajtó.

O’Brien felhajtott két pohár vizet, majd a lányhoz fordult.

– Elisabeth, elkérhetném újra a telefonját?

– Igen – nyújtotta az ügynök felé.

Alan Duchat-t hívta, aki nagyon el lehetett foglalva, mert nem vette fel. O’Brien egy pillanatra elgondolkodott, majd egy SMS-t küldött a doktornak: Mazda a Szajna-parton 8 9 3.

– Köszönöm – adta vissza a készüléket. – Ha nagy leszek, meghálálom.

– Nincs mit – vonta meg Liza a vállát, miután letette a táskát O’Brien lábához, visszaült az ülőkére. – Azt hiszem, Peters ügynök nem kedvel engem – jegyezte meg némi hallgatás után.

– Emiatt ne bánkódjék! – legyintett Sean O’Brien. – Szerintem saját magán kívül mást nemigen kedvel – tette hozzá tréfálkozva.

Liza előrehajolt.

– Tudja, hogy két japán fickó sétálgat az ajtaja előtt? – nézett a férfira.

A hangosbemondó ismét elnézést kért, de a Tokióba tartó járat indulása előreláthatólag még egy órát késni fog. Néhányan morogni kezdtek, egy férfi, aki egész mostanáig a chipszes automatával szemezett, felállt, és gyorsan vett két zacskóval, egy mogyoróízesítésűt és egy extra csilist.

Ogivara Haruki összehajtotta az újságot, amit akkor vett, amikor három órával korábban először kecsegtették az utasokat azzal a hatvan perccel. Felállt, és elsétált az üvegfalig. Nekitámaszkodott a korlátnak, és a repteret figyelte. Távolabb a szerencsés utasok éppen akkor szálltak be a Thailand Airlines egyik gépébe. Egy másik vasmadár pedig érkezett Hongkongból. Oldalra fordult, ahol a Daisi Co. külön gépe várakozott.

Megfordult, és lazán nekidőlt a korlátnak. Az embereket kezdte figyelni. A chipszes fickó egy italautomata mellett álldogált. Az egyik széken egy kislány aludt a plüssjátékát szorongatva, mellette az édesanyja, aki aggódva nézett hol jobbra, hol balra. Aztán egy kisebb csoport vágott át a várón. Három pilóta és három civil, köztük egy nő. Gyors léptekkel haladtak el Ogivara mellett. De annyira azért nem voltak gyorsak, hogy a tokiói ne szúrja ki az egyik öltönyös inggallérja alól kikandikáló tetoválást. Ogivara közömbös arccal figyelte a férfit.

„Talán egy száraz faág” – gondolta magában, aztán gyorsan a másik irányba fordult, mert az az érzése támadt, hogy a tetoválás tulajdonosa kiszúrta és mindjárt megtorpan.

A férfi valóban megállt, hátrafordult, körülnézett, majd továbbindult.

Ogivara Haruki ismét az automatákat bámulta, közben önkéntelenül is elmosolyodott. Akkor jött rá, honnan ismeri a nőt, a férfi pedig ez esetben nem lehet más… Újra végigmérte a váróban összeverődött embereket, de Aszuhara Kaii nem volt köztük.

„Pedig itt kellene lennie, hacsak nincs már a gépen” – gondolta magában.

Ismét megszólalt a hangosbemondó, és megkérte a Tokióba induló járat utasait, hogy kezdjék meg a beszállást. Ogivara a Daisi Co. gépére nézett, és alig észrevehetően bólintott, mintha állna mellette valaki, akinek a felvetésével egyetért. Majd az újságot bedobta a kukába és elindult a többi utas után.

A képernyőről egy gaidzsin vigyorgott, egy késői Tom Jones-utánzat kétszáz wattos mosollyal. John Thomes – aki szándékos választotta ezt a művésznevet, és senkit sem javított ki, ha összetévesztette Tom Jonesszal – fellép minden kedden, csütörtökön és szombaton, hirdette a felirat, bár ezzel a mosollyal ez inkább fenyegetésnek tűnt.

Mr. Kacura szerint, aki a Virágzó cseresznyefa tulajdonosa volt, a fickó nem váltotta be a hozzá fűzött reményeket. Egy évre írták alá a szerződést, de már az első hónap végén látható volt, hogy visszaesett a forgalom azokon az estéken, amikor Mr. Thomes lépett fel. Pedig Las Vegasban igazán nagy sikere volt!

Mr. Kacura végül úgy döntött, nem engedheti meg magának, hogy a következő hónapban is elkergesse a gaidzsin a vendégeket, így rábeszélte Mr. Thomest arra, hogy mondjon fel, és térjen azonnal vissza az Államokba. Mr. Thomes először ellenkezett, a hírnevére és a művészi öntudatra hivatkozott. Mr. Kacura ekkor egy ősi japán, de a világ más részein is eredményesen alkalmazott, módszerhez fordult, megkérte néhány ismerősét, hogy győzzék meg az énekest. Mint utóbb kiderült, Mr. Thomes jobban féltette a nemrégiben felvarratott arcát a renoménál, és már másnap a Seattle-be tartó gépen ült.

Mr. Kacura azonban csak félig volt elégedett. A gaidzsin ugyan távozott, de mivel csalogatja vissza a vendégeket a Virágzó cseresznyefába? Azokat a vendégeket, akik közt számos gazdag és befolyásos üzletember is van. Mr. Kacura ezt a feladatot végül a helyettesére bízta, aki pár órával később jelentkezett a megoldással.

A férfi meghajolt, majd egy papírt nyújtott át Mr. Kacurának.

„A lenyűgöző Aszai Josiko legyezőtánca meghódította Európát…”

A képen egy gésának öltözött, tradicionálisan kifestett arcú japán nő volt látható egy-egy nagyobb legyezővel a kezében. Az arcvonásait nem igazán lehetett kivenni, de átszellemültség sugárzott az egész testtartásából.

Mr. Kacura elgondolkodott. Nem volt meggyőződve arról, hogy ez lenne a tökéletes megoldás, de néhány estére mindenképpen megfelel. Intett a titkárnak, és máris sorolta, mit kell tennie: azonnal vegye fel a kapcsolatot a megfelelő személlyel, és mindenképpen érje el, hogy a nő még aznap, de legkésőbb másnap este lépjen fel, a pénz nem számít.

Így történt, hogy a Virágzó cseresznyefa homlokzatán a gaidzsin mosolyát felváltotta egy festett selyemkimonóba öltözött nő kissé elmosódott alakja.

Bill éppen a konyhában volt, amikor megszólalt a csengő. Elzárta a csapot és feszülten figyelt, majd, amikor megállapította, hogy ez tényleg a bejárati ajtó csengője, idegesen kotorászni kezdett az egyik fiókban. Senkit sem várt, a haveroknak azt hazudta, hogy pár napra elutazik. Az FBI-ügynök baljóslatú látogatása óta ugyanis még elővigyázatosabb volt, mint korábban.

Végre a kezébe akadt a kés, amit keresett, de a pengéje megvágta a tenyerét. Bill felszisszent. A vágás nem volt túl mély, gyorsan rátekert egy koszos rongyot, ami valamikor konyharuha lehetett és megragadta a kést. Ily módon felfegyverkezve a bejárati ajtóhoz csörtetett és várt.

A csengő újra megszólalt.

– Bill, John Taylor vagyok, Ted Brown barátja – mondta egy hang.

Bill leengedte a kést, egy pillanatra elgondolkodott, ki is az a Ted Brown, majd hirtelen beugrott.

– Mit akarsz? – kiáltotta.

– Szükségem lenne a segítségedre egy kényes ügyben. Ted azt mondta, hogy tudsz nekem segíteni – válaszolta a hang.

– Most nem jó! Gyere vissza egy hét múlva! – vágta rá.

Ez a John Taylor azonban nagyon kitartó volt, és ráadásul rafinált egy üzletember, mert becsúsztatott egy húszast az ajtó alatt. Bill kezdett elcsábulni. Felkapta a húszast, végül engedve a kísértésnek résnyire kinyitotta az ajtót. Kissé megkönnyebbült, amikor az ajtó előtt két amerikai fazont látott, sehol egy jakuza.

– Okés – mondta, miközben kitárta az ajtót. – Bocs, de lakik néhány furcsa figura a környéken – magyarázkodott.

– Semmi gond – legyintett John. – A barátom, Sasha Dimitrov.

– Üdv – biccentett Bill.

– Helló! – válaszolta Sasha. – Kinyithatnám az ablakot? – kérdezte mosolyogva, ami igen nagy színészi teljesítmény volt a részéről, minden más esetben azonnal öklendezni kezdett volna a lakásban terjengő szagoktól.

– Nyugodtan fejezd be zöldségszeletelést – mondta John a késre mutatva. – Megvárunk itt!

Sasha ekkor már szélesre tárta a nappali ablakát.

– Nem, kösz – legyintett Bill. – Inkább térjünk a tárgyra. Mit akartok?

John lopva végigmérte a szoba közepén álló szeméthalmot, amely alatt jobb sorsra érdemes asztal rejtőzhetett.

– Bemérni egy mobilt – válaszolta.

– Bemérni egy mobilt – ismételte Bill. – Azt hiszed, ez olyan könnyű? Persze! Szerintetek az! – kezdett az ár felsrófolását előkészítő jelenetbe. – Bemérni egy vacak mobilt, mi? Bill majd megoldja!

– Bill mennyiért hajlandó abbahagyni a nyafogást, és bemérni végre azt a mobilt? – kérdezte ingerülten John, akiből hirtelen előtört kevésbé megértő, de annál hatékonyabb énje.

– Csigavér, haver! Még gondolkodom.

– Mennyi? – ragadta meg John Bill pólóját.

Sasha megfogta John vállát, Bill így megszabadult a szorításból.

– Tudja, egy japán fickó ellopta a barátunk telefonját – kezdte a magyarázkodást Sasha –, és nagyon szeretnénk elkapni az illetőt.

– Egy japcsi? – kérdezte Bill.

– Aha! – vágta John. – Ezt ő csinálta – mutatott az arcán éktelenkedő véraláfutásra, amelyről a drámai hatás kedvéért letörölte az alapozót.

– Utálom a japcsikat! – kiáltott fel Bill, és titkon örült, hogy neki még nem sikerült ilyen csinos emléket beszereznie. – Mi a szám? – indult az egyik ajtó felé.

John tagoltan sorolta Lucia telefonszámát, közben azonban elfintorodott, mert valami ragacsos anyag maradt a kezén, miután elengedte Bill pólóját.

– Ez a fickó undorító – súgta Sashának, miközben követték a ház sajátos szagú urát.

– Pszt! – intette csendre Johnt Sasha. – De legalább hajlandó végre segíteni.

A lakás többi részével ellentétben az a helyiség, ahol Szupercicus lakott, makulátlanul tiszta volt.

– Jobb lett volna, ha leveszitek a cipőt, de most már mindegy – mondta Bill, aki maga is átalakult a különleges gépkomplexum jelenlétében. – Ha szerencsénk van, és be van kapcsolva a készülék, pár percen belül meglesz. Ha nincs, kissé több időbe fog telni.

– Rendben, köszönjük – válaszolta Sasha, aki igyekezett egy olyan helyet találni, ahonnan a képernyő még jól látható, viszont Bill szaga kevésbé átható.

John azonban, aki az Aszuhara Kaiitól elszenvedett fejrúgás következtében ideiglenesen immunis lett mindféle bűzre, egészen közel merészkedett Billhez. Közben elővett egy zsebkendőt és megtörölte a kezét.

– Haladunk – kommentálta Bill. – Egyre közelebb vagyunk!

Sasha kissé előrehajolt.

– Megvan! Itt a cím! – kiáltott fel néhány másodperccel később Bill diadalmasan. – Megdöntöttem a saját rekordomat!

John összeráncolta a homlokát, majd intett Sashának, hogy jöjjön közelebb. Bill elégedetten hátradőlt, Sasha így tisztán láthatta a képernyőt.

– Mondjátok ki nyugodtan, hogy király vagyok! – vigyorgott Bill. – Ja, és jöttök még két húszassal!

Sasha és John összenézett.

Sean O’Briennek kissé furcsa volt, hogy ennyire az érdeklődés középpontjába került. Mióta a kórházban feküdt, szinte egymásnak adták a látogatók a kilincset, nem is szólva a két öltönyös ápolóról, aki az ajtaja előtt posztolt.

Miután Lizát meggyőzte arról, hogy használja ki a hétvégét és bízzon a szebb holnapban, O’Briennek véletlenül akadt egy üres órácskája, amit céltalan plafonbámulással tölthetett.

A két mankót már az ebéd után megkapta és az ágy mellett álltak a falnál.

„Egy üldözésben jócskán lemaradnék ezekkel – mosolygott magában O’Brien. – Viszont jó nagyot lehetne ütni velük.”

Még Liza látogatása alatt leengedték a korábban ismeretlen okból felpolcolt lábát, és immár szabadon járhatna-kelhetne, ha a mankók nem lennének olyan messze. De mivel pillanatnyilag még nem akart kimozdulni az ágyból, ez nem zavarta annyira.

A szobában csend volt, kintről halk, egyenletes lépések zaja hallatszott. O’Brien a plafonon sétáló apró pókot nézte, ahogy lassan átballag a feje felett jobbról balra, aztán vissza. Majd Spiderman valamiért meggondolta magát, és leereszkedett egyenesen O’Brien lábára.

„Állítólag a pók szerencsét hoz” – gondolta Sean O’Brien, majd hagyta a pókot végigsétálni a lábán, hogy tovább ereszkedjen le a padlóra. Különben is, ez nem az a szőrös tarantulatípus volt, vagy a kissé rémisztő, hosszú lábú fajta, hanem kis helyes fekete, filigrán lábakkal és formás potrohhal.

Miután a pók eltűnt valahol az ágy alatt, O’Brien érezte, hogy a természet egyre erősebben igyekszik rákényszeríteni arra, hogy megragadja a mankókat, és kisiessen a mellékhelyiségbe. Felült, majd egy gumiembert megszégyenítő ügyességgel sikerült megszereznie a kiutalt, kissé kopott segédeszközöket. Felállni még könnyű volt, de úgy lépni, hogy ne fájjon, már jóval nehezebb, és csak azután jött a valódi kihívás. O’Brien azonban maga is meglepődött, hogy visszafelé már milyen rutinosan vette az akadályt, és kifejezetten örült annak, hogy jelenleg egyedül volt, és nincs tanúja annak, hogyan bénázik. A sikeres akció után visszaült az ágyra, majd igyekezett kényelmesen elhelyezkedni. De a mozgást követően a lőtt seb úgy döntött, hogy felhívja magára a figyelmet, mert eddig nagyon elhanyagolták, és vadul lüktetni kezdett, kínzó fájdalmat okozva O’Briennek, akinek egy pillanatig úgy tűnt, hogy valóban csillagokat lát. O’Brien végül megadta magát és hátradőlt.

– Olyan sápadt vagy – súgta Kate, amikor a férfi kinyitotta a szemét.

– Hoztak ebédet – válaszolta a férfi halvány mosollyal az arcán.

– Ízlett? – kérdezte Kate.

– Nem ettem belőle – válaszolta O’Brien. – Nem tudod, mikor engednek haza?

– Alig egy napja vagy itt, Sean. Legalább egy hét, ha nem több, amíg bent tartanak.

– Egy hét? Azt nem fogom kibírni – sóhajtott fel O’Brien.

– Ugyan már! Itt leszek melletted, és Alan is gyakran meglátogat.

– Inkább hazamennék – mondta vágyakozva a férfi. – Már mentem mankóval is, és hajlandó vagyok aláírni bármit, csak ne kelljen itt maradni. Te nem láttad, mi volt abban a tányérban, és nem is szagoltad! A vacsorát, ha lehet, inkább kihagynám – megfogta Kate kezét.

– Rendben – bólintott a nő. – Azt hiszem, igazad van. Túl nagy itt az átmenő forgalom. Beszélek az orvossal, de addig ne menj sehová! – intett nevetve.

– Csak futok pár kört! – vigyorgott a férfi; a szabadság gondolata igencsak felvillanyozta.

Kate kinyitotta az ajtót, mosolyogva köszönt valakinek, majd nyitva hagyta.

Sean O’Brien, aki az előző pillanatban megkönnyebbülten hátradőlt, kénytelen volt ismét felülni.

– Jó napot, O’Brien ügynök! – lépett be egy nő, aki világosszürke ballonkabátot viselt, haját szoros kontyban tűzve hordta, de a szigorú megjelenést vörös rúzs és élénken csillogó szempár ellensúlyozta.

– Jó napot, Mrs. Price! – köszönt vissza O’Brien kissé meglepődve; nem számított rá, hogy a laborosok közül bárki is annyira ragaszkodna hozzá, hogy meglátogassa, és pláne nem Mrs. Price, akiről a legtöbb ügynöknek az volt a véleménye, hogy nincsenek emberi érzései, pontosabban nincsenek érzései, ha élő emberekről van szó.

O’Brien maga sem tudta, hogyan viszonyuljon a nőhöz, ami általában nem okozott gondot, mert ritkán találkoztak, és akkor is csak szakmai okokból. Ilyenkor O’Brien mindig igyekezett a lehető legudvariasabb lenni, de ennyiben ki is merült a kapcsolatuk.

– Mi újság arrafelé? – kérdezte a férfi kedélyesen, hogy megtörje a csendet.

Ugyanis amikor Mrs. Price belépett, alaposan körülnézett, és az arcáról jól leolvasható volt, hogy mennyire nem elégedett azzal, amit lát. Közben Sean O’Brien is igyekezett megnézni a nőt, akit korábban csak fehér köpenyben vagy vegyvédelmi öltözékben látott, és eddig még fel sem tűnt neki, hogy tűsarkút hord ráadásul a veszélyesebb fajtából, amivel már ölni lehet. A nő szoknyája rövidebb lehetett, mint a kabát, ami térdig ért, Mrs. Price-nak ráadásul elég formás lábai voltak. A nő különben egész csinos volt, de túlságosan távolságtartó.

Mrs. Price valamiért nagyon magához szorította a kézitáskáját, ami jóval nagyobb méretű volt az átlagosnál. A srácok bent mindig azzal viccelődtek, hogy vagy egy komplett labort, vagy a férje holttestét rejtegeti benne – Mr. Price-t ugyanis még soha senki nem látta.

– Ezt a szobát azonnal be kellene zárni és lefertőtleníteni. Tudja, hogy hányféle gomba tenyészik a feje felett?

Sean O’Brien felnézett, de ő csak a plafont látta. Hiába, neki nincs mikroszkópszeme!

– Ezen még nem gondolkodtam – válaszolta. – De ha minden igaz, hamarosan hazamegyek – tette hozzá.

– Azt jól teszi, itt csak összeszed valamit – bólintott Mrs. Price.

– Van egy ülőke az ágy alatt – ajánlotta O’Brien.

– Nem, köszönöm, inkább állok – mosolygott ridegen Mrs. Price a férfira, majd az ágyhoz lépett, és O’Brien lábát mustrálta. – Nem tűnik súlyosnak – állapította meg.

– Szerencsém volt – válaszolta O’Brien, aki már nagyon szerette volna tudni, miért látogatta meg Mrs. Price, és főként azt, hogy mit rejtegethet a táskájában.

– Nem akartam zavarni – kezdte a nő némi töprengés után –, de mivel a maga ügye, így gondoltam, mégiscsak jobb lesz, ha tud róla.

– Nekem már nincs több ügyem – mondta O’Brien. – Hajnal óta nem vagyok állományban.

– Valóban? – nézett rá csodálkozva Mrs. Price. – Engem erről senki sem tájékoztatott. Ki vette át az ügyet?

– Melyik ügyet? – kérdezett vissza O’Brien, aztán rájött, ez teljesen felesleges kérdés volt, mert az összes aktája ugyanahhoz a pároshoz került.

– A Leroy-ügyet – válaszolt a nő.

– Peters és Johnson ügynökök.

– Ó! – kiáltott fel Mrs. Price őszinte megdöbbenéssel és mégiscsak előhúzta az ülőkét. – Úgy vélem, akkor is jobb lesz, ha először magával beszélek – mondta, miután leült. – Persze, ha nem bánja.

– Szívesen segítek, ha tudok – bólintott O’Brien.

Mrs. Price kinyitotta a táskáját, és három gondosan felcímkézett műanyag tasakot vett elő, amelyben azonosítatlan, megfeketedett apró darabkák voltak.

– Tudja, hogy mindig is érdekelt a régészet – magyarázta a nő –, három évig jártam a chicagói egyetemre, de végül átcsábítottak a Columbiára.

O’Brien bőszen bólintott, pedig először hallott Mrs. Price egyetemi karrierjének részteleiről.

– Szóval – folytatta a nő izgatottan –, ma is tartom a kapcsolatot az évfolyamtársaimmal, és tagja vagyok egy amatőr régészklubnak. Azonban egészen mostanáig azt hittem, hogy ez egy ártatlan kis hobbi, de a Leroy házban néhány igazán érdekes dologra bukkantam. Ez – mutatta az egyik zacskót, amelyben egy fadarabka feküdt – több mint háromezer éves faragott ébenfa a Közel-Keletről vagy talán Egyiptomból – majd átadta O’Briennek, aki csak egy elszenesedett valamit látott. – Ez pedig – nyomta a következő tasakot a férfi kezébe – égetett agyag, nagyjából kétezer éves, az összetétel és technika Kínára utal – tette hozzá jelentőségteljesen.

O’Brien a cserépdarabon sem látott semmi rendkívülit, ezért kezdte egyre kényelmetlenebbül érezni magát.

– És a legmegdöbbentőbb ez – emelte fel Mrs. Price a harmadik tasakot. – A festékből nem sok maradt, de biztos vagyok benne, hogy a Földközi-tenger északi részéről származik, uszkve kétezer nyolcszáz éves. A motívumok egyértelműen etruszkhatást mutatnak.

Az etruszk szónál O’Brien szeme felcsillant.

– Csak néhány darabot hoztam magammal, és úgy vélem, mielőtt megírnám a jelentést, inkább kikérem a maga véleményét – magyarázta a nő.

– Szóval, ez mind a Leroy házból való – állapította meg O’Brien, miközben visszaadta Mrs. Price-nak a tasakokat.

– Igen – bólintott a nő, és gyorsan elrejtette a táskába a kincseit. – Maga szerint mit rejtegetett Leroy abban a házban?

Sean O’Brien ezúttal határozottan bánta, hogy az a pók nem került újból elő.

– Nos – ezzel a szóval akart annyi időt nyerni ahhoz, hogy egy csöppet sem gyanút keltő választ kiagyaljon –, amennyiben feltételezzünk, hogy ezek a maradványok valamikor egy-egy értékes műtárgy darabjai lehettek, akkor nem hiszem, hogy alaptalan lenne a következtetés, miszerint Leroy-nak volt egy kevésbé legális magángyűjteménye is. – Mrs. Price-ra nézett, akinek tűz lobbant a szemében.

– Egy magángyűjtemény? – kérdezte a nő izgatottan. – Én is pontosan erre gondoltam.

– De úgy látom, nem sok maradt belőle – mosolygott O’Brien.

– Igen, és az is lehet, hogy semmi köze sincs ezeknek az apróságoknak Leroy halálához – jegyezte meg Mrs. Price.

– Az biztos, ha emiatt ölték volna meg, a gyilkos magával viszi a csecsebecséket – állapította meg O’Brien.

– Úgy olvastam dr. Duchat jelentésében, hogy három vágást ejtett Leroy testén a támadó.

O’Brien bólintott.

– De a gyilkos fegyvert nem találták meg, igaz? Ez volt a második tárgy, ami eltűnt abból a házból.

– A második? – kérdezte gyanakodva O’Brien.

– Igen, az első az a tál, amiről az inas is beszámolt.

– Ó, igen! A tál! – kapott a fejéhez O’Brien, mint aki ideiglenes amnéziában szenved, de néha beugrik egy-két dolog a múltjából.

– Úgy vélem, aki megölte Leroy-t, az vitte el mindkettőt – jelentette ki Mrs. Price.

– Valóban? – nézett érdeklődve O’Brien a nőre.

– Furcsa tolvaj, bármi mást magához vehetett volna – töprengett hangosan a látogató.

– Lehet, hogy nem is tolvaj, csak azt vitte magával, ami az övé – mondta O’Brien.

Mrs. Price a padlóra meredt.

– Ha nem tolvaj, akkor lehet, hogy nem is gyilkos – állapította meg. – Érdekes felvetés. Ezt még átgondolom.

Néhány másodpercig egyikük sem szólt. Mrs. Price a volt ügynök szavain töprengett, O’Brien pedig azt latolgatta, hogy vajon a szúrós tekintetű kolléganő sejtheti-e, hogy neki, vagyis Sean O’Briennek, esetleg több köze lehet az ügyhöz, mint illene.

Váratlanul és talán szerencsére nyílt az ajtó, Kate jelent meg a bal kezében egy nejlonszatyorral, a karján pedig gondosan összehajtott zöld holmik feküdtek.

– Sikerült – újságolta lelkesen –, de néhány papírt még alá kell írnod.

– Akkor nem is zavarok – állt fel Mrs. Price hirtelen. – Jobbulást! Kate, remélem, még találkozunk! – mosolygott, miközben elindult az ajtó felé, de mielőtt kilépett volna a helyiségből, megtorpant, és a férfira nézett. – Sok szerencsét az új életében, Sean! – intett, majd becsukta maga mögött az ajtót.

Kate közben letette a szatyrot és a ruhákat az ágyra.

– Mit hoztál nekem? – kérdezte O’Brien kíváncsian.

– A ruháidat – emelte meg Kate a szatyrot. – Sajnos a nadrágot szét kellett vágni, az ing véres, de a zakó még jó állapotban van.

– És a nyakkendő?

Kate elmosolyodott.

– Tiszta és ép – válaszolta.

– És az mi? – mutatott O’Brien a zöld ruhakupacra.

– Az egyik ápolótól kaptuk. Lehet, hogy nagy lesz, de hazaútra tökéletes.

– Bármi jöhet, csak menjünk innen, mielőtt még elkezdik osztani a vacsorát! – vágta rá a férfi; gondolatban éppen a baljós kék öltöny maradványaitól vett kevésbé fájdalmas búcsút.

– Röhejes, nem gondolod, hogy a szomszéd ház tetejéről figyeljük a saját nappalinkat? – kérdezte Sasha.

John nem válaszolt, szúrós tekintettel meredt az üvegablakok irányába. Már akkor különös érzés kerítette hatalmába, amikor felértek a tetőre. Ahogy a nappaliban álló kanapét nézte, kezdte megérteni, hogy miért. Szinte látta maga előtt azt a férfit, aki jó pár napja őt figyelte, és látta Aszuhara Kaiit is, ahogy éppen őket nézi azon az estén, amikor John magával hozta Luciát.

John megborzongott, mert Aszuhara Kaii valóban ott állt.

Ott, a nappaliban. Felgyújtotta a villanyt, majd a kanapéhoz sétált, és letette Lucia táskáját a díszpárna mellé. Aszuhara kivett valamit a nyitott táskából, és eltűnt a fürdőszoba irányába. Néhány másodperc múlva visszajött,és az ablakhoz lépett. Egyenesen John szemébe nézett, majd egyszerűen sarkon fordult, leoltotta a villanyt és kiment.

– John! Mi történt? – kérdezte Sasha, miközben gyengéden megérintette a férfi vállát.

– Te is láttad? – nézett rá John. – Ott volt bent a nappaliban.

– Ki volt a nappaliban? – kérdezte Sasha csodálkozva.

– Aszuhara Kaii az előbb még ott volt – mutatott előre John. – Kinézett az ablakon, egyenesen rám, aztán leoltotta a villanyt és eltűnt.

– Leoltotta a villanyt? Miért gyújtotta volna fel? Hiszen fényes nappal van – jegyezte meg Sasha.

John gyanakodva körbenézett, és kénytelen volt megállapítani, hogy valóban nappal van, pontosabban késő délután, a nappaliban még innen is jól kivehető volt minden bútor. Még a kisasztalon álló japán juhart is tisztán lehetett látni. John megrázta a fejét. Akkor mi volt ez az előbbi látomás? Csak a fájdalomcsillapító mellékhatása keltette hallucináció?

– Jól vagy? – kérdezte Sasha. – Jobb lenne, ha visszamennénk Mrs. Roses házába – javasolta.

– Nincs semmi baj – válaszolta John. – Inkább menjünk haza!

– Gondolod, hogy biztonságos?

John ismét a nappalit fürkészte, ahol az előbb még tisztán látta Aszuhara Kaii alakját.

– Igen – bólintott.

Miután beléptek a lakásba, óvatos vizsgálódásba kezdtek, de az előszobában nem találtak semmi rendkívülit. A nappali kanapéján viszont valóban ott feküdt Lucia táskája, amit a tetőről azért nem láthattak, mert eltakarta a díszpárna. John a táskában megtalálta a mobilt, ami tizenkét nem fogadott hívást jelzett egy név nélküli számról és három másikat Glóriától, aki a biztonság kedvéért küldött egy hívj fel-SMS-t is.

John leült a kanapéra, és kiborított Lucia táskáját, de nem akadt benne olyan tárgy, ami nem illet volna oda. Sasha közben végignézte a lakás többi részét. A hálót, a konyhát és végül a fürdőszobát.

– John! – kiáltott fel, amikor felgyújtotta a fürdőszobai villanyt.

John felkapta a fejét, letette a táskát, felállt, és elindult a hang irányába.

– Azt hiszem, ez neked szól – mutatott előre Sasha.

– Megbocsátok – olvasta hangosan John a kissé cikornyás, vörös betűket, amit Aszuhara Kaii Lucia rúzsával festett fel a tükörre.

– Ez mit jelenhet? – néztek egymásra.

– Nem tudom, talán játszik velünk. Talán most is a tetőről figyel minket – mondta John, és amilyen gyorsan csak tudott, kibicegett a nappaliba, de hiába nézett meredten felfelé, nem látott odafent senkit.

Várt néhány percet, majd visszaült a kanapéra.

– Megpróbálom lemosni – mondta Sasha és kiment.

John Lucia mobilját szorongatta.

„Tegnap éjjel járhatott itt – állapította meg magában John. – De miért hozta vissza Lucia táskáját? Miért jött ide? Mit akarhatott? És mit akart azzal mondani, hogy megbocsátok? – töprengett, miközben a telefon kijelzőjét nézte. – Mit bocsát meg? És miért? Miért nem akar megölni? Ez egy újabb trükk? – John képtelen volt megérteni, hogy mi mozgathatja Aszuhara Kaii cselekedeteit. Csak annyit tudott róla, hogy igen veszélyes, és ehhez a fogalomhoz nehezen tudta hozzátársítani a megbocsátást. – Én ezt nem értem.”

– Szépen lejött – törte meg Sasha hangja a csendet. – Rájöttél már, mit jelent az üzenet?

John megrázta a fejét, majd váratlanul megszólalt a kezében Lucia telefonja: Glória.

– Mi legyen? – kérdezte Sasha, miután leolvasta a kijelzőről a nevet; John ugyanis felé tartotta a telefont, hogy ő is lássa, kitől érkezett a hívás.

– Beszélek az ügynökkel, hogy mi legyen a hivatalos verzió.

Sasha bólintott.

John hagyta, hogy a telefon kicsörögjön, és visszacsúsztatta Lucia táskájába, majd elővette a saját mobilját. Két névtelen szám is volt, amiről korábban az ügynök kereste, és éppen ebben a pillanatban kapott egy harmadikról új üzenetet: Ezen a számon hívjon, amint tud. Szemüveg

2. Levél Luciától

A sárkányfejes öngyújtó az íróasztalon feküdt.

Tagava kényelmesen hátradőlve ült a széken és a néhai Tecuba Sokútól maradt tárgyat nézte. Korábban sosem tulajdonított különösebb jelentőséget a sárkánynak, de amióta a családfő meghalt, egyre biztosabb volt benne, hogy meg kell tőle szabadulnia. Márpedig egy ilyen illusztris holmit az ember nem dob ki csak úgy, sokkal inkább elajándékozza valakinek, akinél vélhetőleg jobb helyen lesz. Az ajándékozás szertartásával ugyanis a tárgyhoz fűződő rossz emlékek megtisztulnak és az új tulajdonosnál a tárgy mondhatni új életre kel.

Tagava szúrósan meredt a sárkányfejre, aztán eszébe jutott a néhány perccel korábban Genszai Kodzsival lezajlott telefonbeszélgetés. Egyáltalán nem lepte meg, hogy O’Brien otthagyta a kórházi apartmant, és inkább a saját ágyát választotta a pihenéshez. Az új családfő azonban ragaszkodott hozzá, hogy továbbra is két őr vigyázzon a volt ügynökre. Tagava Simo ugyanis tisztelte Sean O’Brient, mert méltó ellenfélnek tartotta. Különben is, milyen vadász az, aki a sérült oroszlánt akarja leteríteni?

Egy halvány mosoly futott át Tagava arcán, felkapta az öngyújtót és elrejtette az íróasztal egyik fiókjába. Miután gondosan bezárta, lassan felállt, majd kisétált a szobából. Végig az emeleti folyosón, pontosan úgy, mint annak idején.

A szoba, amiben azelőtt Tecuba Honami lakott, már hosszú évek óta Nanamié volt.

Tagava, ahogy egyre közeledett a nyitott ajtó felé, úgy érezte, hogy ez az este kísértetiesen hasonlít arra, amikor először tartotta a karjaiban az asszonyt. A ház ugyanolyan csendesnek és nyugodtnak tűnt, a folyosó félhomályban úszott, a szobából tiszta fény áradt. Tagava az ajtóhoz ért. Amikor benézett, azt látta, hogy Nanami az ágyon ül és a haját fésüli.

– Jó estét, Nanami szan! – köszönt a férfi.

– Jó estét, Simo szan! – mosolygott vissza a lány.

– Segíthetek valamiben? – kérdezte Tagava.

Nanami nem válaszolt, csak mosolyogva nézte a férfit.

Tagava nemigen tudta eldönteni, hogy csak a szeme káprázik, vagy valóban ilyen nagyfokú a hasonlóság Honami és a lány között.

– Valami baj van, Simo szan? – kérdezte aggódva Tecuba Nanami, mert nem tudta mire vélni a férfi némaságát; leugrott az ágyról és Tagavához lépett.

– Nincs – mondta lágyan a férfi. – Minden a legnagyobb rendben – tette hozzá és megsimogatta a lány arcát.

Nanami megfogta a férfi kezét, a két tenyere közé zárta, majd a szívére szorította.

– Érzi, milyen gyorsan ver? Majd kiugrik a helyéből – suttogta Nanami. – Ha most elmegy, abba belehalok.

Tagava ezt pedig mégsem engedhette, mert kötötte az eskü, amit egy halott asszonynak tett.

Lucia néhány óra alvástól teljesen kipihentnek érezte magát. Így az ablak melletti ülésről áttelepedett a szélsőre, mivel onnan egy vékony csíkban láthatta Icsiro vállát. Valójában már az a tudat elég volt a számára, hogy ilyen közel lehet a férfihoz. Elővette a kézitáskáját, ami tele volt frissen vásárolt, idegen tárgyakkal. Kinyitotta a tükröt és megállapította, hogy nem is néz ki annyira szörnyen, mint gondolta. Egy korrektor csodákat művelhetett volna, de be kellett érnie némi púderrel, és a kissé halványszínű rúzzsal. Végül mégiscsak megbékélt a végeredménnyel, de gyaníthatóan egész más okból.

Néhány perccel korábban ugyanis Icsiro váratlanul felállt, elsétált mellette, miközben véletlenül meglökte Lucia kezét. A rúzs kiesett a nő kezéből, és begurult az ülés alá. Icsiro udvariasan elnézést kért, majd felajánlotta, hogy megkeresi a kérdéses tárgyat. Lucia mosolyogva elfogadta a felajánlást, és ő is felállt, hogy a férfi beférjen a két ülés közé, de gép egy kisebb légörvény miatt egy pillanatra megremegett, Lucia kénytelen volt megkapaszkodni a férfi vállában, hogy ne huppanjon vissza az ülésre. A rúzs is előkerült, szelíden Icsiro lábához gurult. A férfi felemelte a földről, és átnyújtotta Luciának. A rúzs ettől kezdve különleges jelentőséggel bírt, és megkülönböztetett helyet kapott az egyik oldalsó zsebben.