A mű eredeti címe

The Daughter of Time

Hungarian translation © Kaul Éva

© General Press Könyvkiadó, 2023

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

KAUL ÉVA

ISSN 2939-6352

ISBN 978 963 452 742 8

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KENYÓ ILDIKÓ

Borító és belív nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

„Az igazság az idő gyermeke”

Régi közmondás

1

Grant a magas lábakon álló hófehér ágyán feküdt, és a plafont bámulta. Gyűlölettel meredt rá. A felszínén ismert már minden repedést. Képzeletbeli térképeket rajzolt a mennyezetre, és felfedezőútra indult: folyók, szigetek és kontinensek. Megpróbálta kitalálni, mit lát, és rejtett ábrákat fedezett fel: arcok, madarak és halak. Geometriai számításokat végzett, és felidézte a gyerekkorát: tételek, szögek, háromszögek. Gyakorlatilag semmi másra nem volt képes, csak a plafont bámulni. És gyűlölte a látványát.

Felvetette a Törpének, hogy egy kicsit fordítsa el az ágyát, mert úgy új területeket fedezhetne fel a mennyezeten. Csakhogy az tönkretenné a helyiség szimmetriáját, márpedig a kórházakban a fontossági sorrendet illetően a szimmetria közvetlenül a tisztaság mögött van, és jócskán megelőzi az emberiességet. A kórházban szentségtörésnek számít minden, ami nem párhuzamos. A Törpe azt tudakolta tőle, miért nem olvas. Például azokat a vadonatúj, drága regényeket, amiket az ismerősei hoznak neki.

– Túl sok ember született már erre a világra, és túl sok szót írtak le. A nyomdák percenként szavak millióit ontják magukból. Ez elég rémes gondolat.

– Úgy beszél, mintha székrekedése lenne – állapította meg a Törpe.

A Törpét valójában Ingham nővérnek hívták, és egy teljesen arányos testű, százötvenhét centiméter magas nőszemély volt. Grant mégis Törpének hívta, mert kompenzálni akarta a megaláztatást, hogy ki van szolgáltatva egy törékeny teremtésnek, akit a fél kezével fel tudna emelni. Mármint ha meg tudna állni a lábán. A Törpe nemcsak azt írta elő Grantnek, mit tehet, és mit nem, hanem megalázó könnyedséggel forgatta ide-oda a férfi több mint száznyolcvan centiméter magas testét. Úgy tűnt, a Törpének nem számít a súly. Egy zsonglőr szórakozott kecsességével mozgatta a matracokat. Amikor nem ügyelt éppen, az Amazon ápolta Grantet. Egy istennő, akinek a karvastagsága egy bükkfa ágáéval vetekedett. Az Amazont Darroll nővérnek hívták, Gloucestershire-ből származott, és a nárciszok virágzása idején mindig rátört a honvágy. (A Törpe Lytham St Annes szülötte volt, és nem érdekelték a nárciszok.) Az Amazonnak nagy, puha keze volt, és szelíd tekintetű bociszeméből őszinte szánalom sugárzott, de a legkisebb fizikai megerőltetéstől is úgy fújtatott, mint egy szivattyú. Grant megalázóbbnak tartotta az Amazonnak az ő súlyával való gigászi küzdelmét, mint amikor a Törpe játszi könnyedséggel rakosgatta ide-oda.

Grant azért szorult a Törpe és az Amazon ápolására, mert egy süllyesztőbe esett. Az egész helyzetben ez volt a legmegalázóbb. Ehhez képest az Amazon zihálásai és a Törpe könnyed mozdulatai csupán enyhe kellemetlenséget jelentettek. Süllyesztőbe esni nevetséges, közhelyes és abszurd dolog. Amikor eltűnt a közlekedés megszokott síkjáról, éppen Benny Skollt kergette, és az elviselhetetlen helyzetében némi vigaszt jelentett, hogy Benny a következő sarkon Williams őrmester karjába futott.

Bennyt így három évre kivonták a forgalomból, ami megnyugtatónak tűnhet, de valószínűleg hamarabb fog szabadulni a jó magaviselete miatt. A kórházból nem lehet hamarabb távozni, ha az ember jól viselkedik.

Grant levette a tekintetét a mennyezetről, és az éjjeliszekrényen tornyosuló könyvekre pillantott. A színes könyvkupac felé, amire a Törpe fel akarta hívni a figyelmét. A legfelső könyv borítóján Valletta valószerűtlenül rózsaszín árnyalatban pompázó épületei látszottak. Lavinia Fitch idén is előrukkolt egy újabb feddhetetlen hősnő megpróbáltatásairól szóló történettel. A vallettai kikötő látványa azt sugallja, hogy a mostani Valerie vagy Angela vagy Cecile vagy Denise valószínűleg egy tengerész felesége. Grant csak azért nyitotta ki a könyvet, hogy elolvassa Lavinia kedves üzenetét, amit az első oldalra írt.

A Verejték és barázda Silas Weekley nyers és naturalisztikus beszámolója volt hétszáz oldalon. Az első bekezdésből ítélve a helyzet nem sokat változott Silas legutóbbi könyve óta: az anya az emeleten fekszik a tizenegyedik gyermekével, az apa a földszinten hever a kilencedik ital után, a legidősebb fia hazudik a kormánynak a tehénistállóban, a legidősebb lány a szeretőjével hentereg a szénapadláson, míg mindenki más a pajtában lapul. Az eső lefolyik a nádfedeles tetőről, a trágyadomb pedig gőzölög. Silas sosem hagyta ki a trágyát. Nem a szerző hibája volt, hogy a trágya gőzölgése adta az egyetlen felemelő elemet a történetben. Ha feltalált volna egy olyan trágyát, ami lefelé gőzölög, akkor belevette volna a regényébe.

Silas könyvének metsző árnyékai és harsány színei alatt egy Eduárd korabeli cirkalmakból és barokk ostobaságokból építkező, elegáns szerelmi kötet kapott helyet A lábcsengők címmel. Ebben Rupert Rouge a bűnnel pajzánkodott. Az első három oldalon Rupert Rouge mindig megnevettette az olvasóit. A harmadik oldal környékén az ember észrevette, hogy Rupert egy híresen pajzán (de nem gonosz) teremtéstől, George Bernard Shaw-tól elleste, hogy úgy a legkönnyebb szellemesnek tűnni, ha az ő olcsó és kényelmes megoldását használja: a paradoxont. Ezután az olvasó már három mondattal előre látta a poénokat.

A következő, sötétzöld borítón virító vörös torkolattűz Oscar Oakley legújabb alkotását rejtette. Kemény legények szintetikus amerikai szöveget löknek, amelyből hiányzik a szellemesség és az eredetiség bukéja. Szőke nők, krómozott korlátok és nyaktörő üldözések. Az egész egy ostoba maszlag.

Az Elveszett konzervnyitó esete, John James Mark műve, már az első két oldalon három eljárási hibát tartalmazott, de legalább öt kellemes percet szerzett Grantnek, amíg megfogalmazott egy képzeletbeli levelet a szerzőnek.

A felügyelő arra pedig már nem emlékezett, hogy mi lehet az a vékony, kék borítójú könyv a halom alján. Valami komoly és száraz, gondolta. Cecelegyek, kalóriák, szexuális vonzalom vagy valami hasonló.

De még abban is pontosan tudja, mire számíthat a következő oldalon. Nincs senki, de senki széles e világon, aki legalább időnként lemezt cserél? Mindenki mereven ragaszkodik a bevált formulához? A mai szerzők azt írják, amit az olvasóik elvárnak tőlük. Az olvasók egy „új Silas Weekley-t” vagy a „legújabb Lavinia Fitchet” emlegetik, mintha egy új tégláról vagy egy új hajkeféről lenne szó. Sosem egy „új könyvről” beszélnek, amit X. Y. írt. Az érdeklődésük nem a könyvnek szól, hanem az újdonságának. És pontosan tudják, milyen lesz az a könyv.

Grant undorodva elfordult a tarka borítóktól, és arra gondolt, hogy milyen jó lenne, ha egy egész nemzedéknyi időre leállna a világ összes nyomdája. Irodalmi moratóriumot kellene hirdetni. Egy szuperhős feltalálhatna egy olyan sugarat, ami egyszerre megállítja a gépeket. Akkor senki sem küldene neki ennyi hiábavalóságot, amikor kénytelen a hátán feküdni, és egy törékeny porcelánbaba nem várná el tőle, hogy el is olvassa azokat.

Hallotta, hogy nyílik az ajtó, de nem nézett oda. A fal felé fordult, a szó szoros és átvitt értelmében is.

Valaki közeledett az ágya felé, de Grant lehunyta a szemét, hogy ne kelljen társalognia. Most nem kívánta sem a gloucestershire-i együttérzést, sem a lancashire-i profizmust. Aztán az orrát megcsapta egy halvány illat, Grasse rétjeinek nosztalgikus aromája, ami azonnal az agyáig hatolt. Beleszippantott a levegőbe, és elgondolkodott. A Törpének levenduláshintőpor-illata volt, az Amazoné pedig a szappanra és jódra emlékeztette. De most a L’Enclos Numéro Cinqet érezte az orrcimpáiban. Az ismerősei közül csak egyetlen személy használta ezt a parfümöt. Marta Hallard.

Grant résnyire nyitotta a szemét, és a nőre sandított. Marta fölébe hajolt, hogy megnézze, alszik-e, és most bizonytalanul állt előtte – persze amennyire Marta bizonytalan tudott lenni –, és az érintetlen könyveket nézte a szekrényen. Az egyik kezében két új könyvet tartott, a másikban pedig egy nagy csokor fehér orgonát. Grant nem tudta eldönteni, hogy azért hozott fehér orgonát, mert azt tartotta a megfelelő téli ajándéknak (a színházi öltözőjét ez a virág díszítette decembertől márciusig), vagy azért választotta, mert illett a fekete-fehér eleganciájához. Egy új kalapot és a szokásos gyöngysorát viselte; ezeket a gyöngyöket egyszer Grant szerezte vissza neki. Nagyon csinos volt, nagyon párizsi, és üdítően hatott a kórházi berendezés között.

– Felébresztettelek, Alan?

– Nem. Nem aludtam.

– Úgy látom, vizet hordok a tengerbe – állapította meg Marta, miközben a két könyvet az érintetlenül álló kötetek mellé rakta. – Remélem, ezeket érdekesebbnek találod, mint a többit. Egy icipici esélyt sem adtál a mi Laviniánknak?

– Semmit sem tudok olvasni.

– Fájdalmaid vannak?

– Kínjaim vannak. De nem a lábam vagy a hátam miatt.

– Akkor mi kínoz?

– Az, amit Laura kuzinom „az unalom tüskéinek” nevez.

– Szegény Alan! És Laurának milyen igaza van. – Marta kivett egy csokor nárciszt a vázából, ami túl nagy volt nekik, és az egyik legszínpadiasabb mozdulatával a mosdókagylóba dobta őket, majd a helyükre tette az orgonát. – Az ember úgy képzeli el az unalmat, mint egy nagy ásító érzést, de egyáltalán nem az. Inkább egy apró, kellemetlen valami.

– Egy apró semmiség. Egy idegesítő semmiség. Mintha csalánnal vernék az embert.

– Miért nem foglalatoskodsz valamivel?

– Minden órának szakasszam le a virágát?

– Jót tenne az elmédnek. Nem beszélve a lelkedről meg az indulataidról. Tanulmányozhatnád az egyik filozófiai irányzatot. A jógát vagy valami ilyesmit. De gondolom, egy elemző elmét nem nagyon kötik le az elvont eszmék.

– Megfordult a fejemben, hogy újra foglalkozom az algebrával. Úgy érzem, sosem adtam neki esélyt az iskolában. De már annyi geometriai számítást végeztem ezen az átkozott mennyezeten, hogy egy kicsit elegem van a matematikából.

– Nos, azt hiszem, a mostani helyzetedben nem lenne jó ötlet egy kirakójáték. De mit szólnál a keresztrejtvényhez? Hozhatok egy olyan könyvet, ha akarod.

– Isten őrizzen!

– De ki is találhatnál keresztrejtvényeket. Azt hallottam, az sokkal szórakoztatóbb, mint a megfejtésük.

– Lehet. De egy szótár több kiló. Különben is, mindig utáltam a kézikönyveket böngészni.

– Tudsz sakkozni? Nem emlékszem rá. Mit szólnál a sakkfeladványokhoz? A világos kezd, és három lépésben mattot ad, vagy valami ilyesmi.

– Engem csak vizuális szempontból érdekel a sakk.

– Vizuális szempontból?

– Nagyon dekoratív játék. A huszárok, a gyalogok meg a többi. Nagyon elegáns.

– Lenyűgöző gondolat! Azért hozhattam volna neked egy sakktáblát. De rendben, a sakk nem jön be. Végezhetnél valamilyen elméleti nyomozást. Az is olyan, mint a matematika. Megfejthetnél egy megoldatlan rejtélyt.

– Egy bűntényre gondolsz? Kívülről fújom az összes esettörténetet, és már egyikkel sem lehet mit tenni. Főleg akkor, ha valaki a hátán fekszik.

– Nem a rendőrségi aktákra gondoltam, hanem valami… hogy is mondjam… valami klasszikusra. Ami már időtlen idők óta foglalkoztatja a világot.

– Mint például?

– Például az ékszeresdoboz-levelek rejtélye.

– Jaj, csak Máriát, a skótok királynőjét ne!

– Miért? – méltatlankodott Marta, aki az ártatlanság hófehér fátylán át látta Stuart Máriát, mint minden színésznő.

– Egy gonosz nő még érdekelne, de egy ostoba soha.

– Ostoba?! – kérdezett vissza Marta a legmélyebb hangján, amit az Élektrában szokott megcsillogtatni.

– Nagyon ostoba.

– Jaj, Alan! Hogy mondhatsz ilyet?

– Ha más fejdíszt viselt volna, senkinek sem tűnik fel. Azzal a fejfedővel csábította el az embereket.

– Szerinted kevésbé lett volna szenvedélyes, ha fejkendőt visel?

– Ő egyetlen fejfedőben sem volt szenvedélyes.

Márta elszörnyedt arcot vágott, már amennyire a színházban eltöltött hosszú évek gyakorlata és az egyórányi munkával felvitt smink ezt megengedte.

– Stuart Mária száznyolcvanhárom centi magas volt. Szinte minden túlméretezett nő frigid. Kérdezd meg bármelyik orvostól, ha nem hiszed!

Grant elgondolkodott. Marta már sok éve használja őt alkalmi kísérőjének, ha úgy hozza a szükség. Eddig miért nem jutott soha eszébe, hogy a férfiakkal szemben tanúsított túlzott józanságának köze lehet a magasságához? De Marta nem foglalkozott ezzel a párhuzammal. Még mindig a kedvenc királynőjén járt az esze.

– De legalább mártír volt. Azt azért el kell ismerned.

– Minek a mártírja?

– A vallásának.

– Csak egyvalaminek volt a mártírja, és az a reuma. A pápa engedélye nélkül ment hozzá Darnley-hoz, Bothwell-lel pedig protestáns szertartás szerint keltek egybe.

– Mindjárt azt fogod állítani, hogy nem is volt bebörtönözve!

– Az a baj, hogy egy berácsozott ablakú toronyszobában képzeled el, egy hűséges szolgálóval, aki együtt imádkozik vele. Valójában hatvanfős személyzete volt. Nem győzött panaszkodni, amikor harminc főre csökkentették a létszámukat, és majdnem belehalt a bosszúságba, amikor csak két titkár, néhány szolgálólány, egy hímzőasszony meg egy-két szakács maradt mellette. És Erzsébetnek ezt a saját pénzéből kellett állnia. Húsz éven át fizette, és Stuart Mária húsz éven át házalt Európában a skót koronával, hogy odaadja bárkinek, aki hajlandó lázadást kelteni, és visszajuttatja őt a trónra, amit elveszített. Vagy arra, amelyen Erzsébet ült.

Grant Martára nézett, és látta, hogy mosolyog.

– Most már jobb egy kicsit? – kérdezte.

– Mi jobb?

– Az unalom.

Grant felnevetett.

– Egy teljes percre megfeledkeztem róla. Ez az egyetlen pozitívum, amit Stuart Mária számlájára írhatok.

– Honnan tudsz ennyi mindent róla?

– Végzősként írtam róla egy esszét.

– De nem kedvelted, gondolom.

– Nem tetszett, amit megtudtam róla.

– Tehát nem tartod tragikus figurának.

– De igen, nagyon is. Persze nem azért tragikus, amiért mostanában annak hiszik. Az volt a tragédiája, hogy királynőnek született egy kertvárosi háziasszony hozzáállásával. Ha valaki túl akarja szárnyalni a szomszéd utcában lakó Mrs. Tudort, abban nincsen semmi veszélyes, sőt még szórakoztató is lehet. Talán némi túlköltekezéssel jár, de ezzel csak saját magának árt. Ám ha ugyanezt a technikát egy királyságban alkalmazza, a végeredmény katasztrofális. Ha valaki képes egy tízmilliós országot zálogul felkínálni, hogy letromfolja a királyi riválisát, akkor borítékolható az elszigetelődése és a bukása. – Grant elgondolkodott, majd hozzátette: – Egy lányiskola nevelőnőjeként sikeres lehetett volna.

– Gonosz vagy.

– Pedig ezt jó szándékból mondtam. A tanárok imádták, a lányok pedig rajongtak volna érte. Erre gondoltam, amikor azt mondtam, hogy tragikus figura.

– Nos, értem. Akkor az ékszeresdoboz-levelekkel sem akarsz foglalkozni. Mi van még? A Vasálarcos.

– Nem emlékszem, ki volt, de nem hiszem, hogy szívesen foglalkoznék egy olyan emberrel, akit egy bádoglemez takar. Nekem fontos, hogy lássam az arcát.

– Ja, igen. Elfelejtettem, hogy odavagy az arcokért. A Borgiáknak szép arcuk volt. Szerintem ott is találnál rejtélyeket, ha jobban utánanéznél. Vagy ott volt Perkin Warbeck. A csalók mindig érdekesek. Vajon csaló volt, vagy nem? Jó kis játék lehet. Sosem lehet teljes bizonyossággal eldönteni. A mérleg nyelve ide-oda járna, mint a libikóka.

Kinyílt az ajtó, és Mrs. Tinker csúnyácska arca jelent meg a résben, a fején a még csúnyácskább, ősrégi kalapjával. Mrs. Tinker ezt a kalapot viselte, amióta Grantnek dolgozott, és a felügyelő már el sem tudta képzelni másban. Pedig tisztában volt vele, hogy van egy másik kalapja is, amit az asszony mindig úgy emlegetett, hogy „a kékem”. A „kékje” egy láthatatlan szereplő volt, és sosem bukkant fel a Tenby Court 19.-ben. Mrs. Tinker megválogatta, milyen eseményekhez veszi fel a kék fejfedőjét, és ezzel a gesztussal értékelte őket. („Tetszett az előadás, Tink? Milyen volt?” „Nem érte meg, hogy felvegyem érte a kékemet.”) Ezt a kalapot viselte Erzsébet hercegnő esküvőjén és több más királyi eseményen. Egy felvételen két másodpercre feltűnik benne, amikor Kent hercegnője átvág egy szalagot. Grant számára az jelezte egy esemény társadalmi jelentőségét, hogy Mrs. Tinkernek megérte vagy nem érte meg felvenni miatta a „kékjét”.

– Hallottam, hogy látogatója van – szólalt meg Mrs. Tinker. – El akartam menni, de ismerősnek találtam a hangot, és azt mondtam magamnak: „Csak Miss Hallard.” Úgyhogy bejöttem.

Az asszony több papírzacskót hozott, és egy szellőrózsákból készült csokrot tartott a kezében. Egyenrangú félként üdvözölte Martát, mert régebben öltöztető volt, és nem viseltetett túlzott tisztelettel a színházi világ istennői iránt. Rosszalló pillantást vetett a szépen elrendezett orgonaágakra, amelyek Marta hozzáértéséről árulkodtak. Marta nem vette észre a pillantást, de meglátta a szellőrózsacsokrot, és úgy folytatta a jelenetet, mintha egy próba lenne.

– Én fehér orgonára pazarlom a vándoréletem szánalmas zsoldját, Mrs. Tinker pedig megszégyenít engem, és a mezők liliomát hozza ide neked.

– Liliom? – Mrs. Tinker kételkedve ingatta a fejét.

– Mint a Bibliában. Amikhez képest Salamon minden dicsőségében sem öltözött úgy, mint azok. Amik nem fáradoznak, és nem fonnak.

Mrs. Tinker csak esküvők és keresztelők alkalmával ment templomba, de ahhoz a nemzedékhez tartozott, amelyik járt vasárnapi iskolába. Most érdeklődve vette szemügyre a gyapjúkesztyűs kezében lévő virágokat.

– Nahát! Ezt nem tudtam. Így már jobban érthető. Én mindig kálának gondoltam őket. Elképzeltem, ahogy betöltenek egy egész mezőt. Iszonyú drága virág, de egy kicsit nyomasztó. Tehát több színben is léteznek. Akkor miért nem mondják azt? Miért nevezik liliomnak?

A két nő folytatta a beszélgetést a fordításról és arról, néha milyen félreérthető lehet a Szentírás („mindig csodálkoztam, miért kéne a kenyeremet a víz színére vetni”, méltatlankodott Mrs. Tinker), és közben elmúlt a kínos pillanat.

Akkor is a Bibliával foglalkoztak, amikor a Törpe belépett a helyiségbe, hogy még több vázát hozzon. Grant észrevette, hogy a vázák a fehér orgonához illettek, és nem a szellőrózsához. A Törpe Martának akart kedveskedni, hátha szóba elegyedhet vele. De Marta csak akkor foglalkozott a nőkkel, ha abból közvetlen haszna származott. A társalgása Mrs. Tinkerrel afféle ösztönös udvariasság, savoir-faire volt, egyfajta feltételes reflex. Tehát a Törpe kénytelen volt hasznossá tenni magát, mert nem vonták be a társalgásba. Kivette a mosdókagylóból a nárciszokat, és engedelmes alázatossággal visszatette őket egy vázába. A Törpe alázata mérhetetlen örömmel töltötte el Grantet. Már régóta nem volt része ilyen élvezetben.

– Nos… – Marta még egyszer elrendezte az orgonákat, és a végeredményt úgy helyezte el, hogy Grant láthassa. – Most hagyom, hogy Mrs. Tinker megetessen a papírzacskóiban lapuló finomságokkal. Lehetséges, hogy az egyikben a csodálatos lekvárral töltött linzerei lapulnak?

Mrs. Tinker arca felragyogott.

– Kér belőle néhányat? Egyenesen a sütőből.

– Igen. Utána persze majd vezekelnem kell, mert ezek a tápláló tészták halálos veszélyt jelentenek a derékvonalamra, de adna egyet-kettőt, hogy a táskámba tegyem? Örömmel fogom elfogyasztani őket, amikor teázom a színházban.

Marta hízelgő határozottsággal kiválasztott két süteményt („azt szeretem, ha egy kicsit meg van barnulva a szélük”), majd a táskájába dobta őket.

– Nos… – fordult Grant felé. – Au revoir, Alan! Néhány nap múlva benézek, és megtanítalak zoknit kötni. Úgy tudom, a kötésnél nem létezik megnyugtatóbb tevékenység. Igazam van, nővér?

– Igen, de még mennyire. Sok úriember betegem kötöget. Azt mondják, úgy jobban telik az idő.

Marta csókot dobott Grantnek az ajtóból, majd eltűnt, nyomában a tisztelettudó Törpével.

– Meglepődnék, ha ez a nőcske értené a dolgát – jegyezte meg Mrs. Tinker, miközben nyitogatni kezdte a papírzacskókat. Nem Martára célzott.