AMTAK E-KÖNYVEK

KRÚDY GYULA

Valakit elvisz az ördög

Regény

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6651-22-8

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500-3000 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

KRÚDY GYULA

Valakit elvisz az ördög

Regény

1

Ne mondjátok, hogy nem igaz: tanúk vannak rá, szavahihető, nadrágszíjas, tekintélyes, csacsihasú tanúságok - igaz, hogy nagyrészt már a Morgó-temetőben (de oly igazat mondanak, mint akár a vadgalambok, amelyek nagyon szeretik ezt az elhagyott temetőt), másrészt még bizonyosan ott ül szokott sarokasztalánál Dillenberger, az órás - az órásoknak valaha mind németesen hangzó nevük volt Magyarországon -, aki Komárom védelmében egy puskaporos hordón pipázott, a hordó Dillenbergerrel a levegőbe röpült, de Dillenbergerrel egyéb baj nem történt, mint az, hogy csaknem elveszítette a szeme világát, mert nyitva tartotta azt, hogy meglássa az ostromló ellenség hadállásait... Mégis, a rossz szemével is órásmesterséget űzött nyolcvanesztendős koráig, és honvédsapkát hordott.

Hol ült Dillenberger?

A "Rigó" kocsmában, amely éppen azon a helyen állott, ahová holdvilágos éjszakákon, éjfélkor, a kálvinista torony kakasának az árnyéka esett.

Itt kereste szüntelenül reszkető kezével a borospoharat, de a száját világtalanul sem tévesztette el. A poharak első tucatjánál olyan szomorú volt, mint ez öregemberhez illik. Mint az ecetfa, mint a vén szomorúfűzfa, mint a kőrisfa. (Pedig a fejfáját majd egyszer mégiscsak az egykedvű akácból faragják.) Csak akkor kezdett beleelegyedni a "Rigó"-beli örökös beszélgetésbe, amikor már semmiféle beszédet nem tartott haszontalanságnak - a poharak második fél tucatjánál.

A "Rigó"-ban is annyi csacskaságot mondogattak a borosasztalnál, mint mindenütt az egész világon, amerre az út a kocsma felé visz.

Hőstettekről és nőkről, szerencsékről és balsorsokról, felborult kocsikról és eltörött galambtojásokról folyt a szóbeszéd.

A ködbe borult, köhögős, krákogós Angyalzugból estefelé mindenki hozott valamely kérdést vagy feleletet magával a "Rigó"-ba.

Kérdést - néha az élet, a sors nagy kérdését, amelyre sehol se kaphatott választ: megpróbálja a kocsmában...

Feleletet életéről és tetteiről, amely feleletet senki sem hallgatott meg - tán a kocsmában akad valaki, aki kihallgatja a szavakat, amelyek torkát köszörülik: élettapasztalatait, amelyek lelkét lefelé vonják, mint az órakölöncök.

A "Rigó"-ban is, mint minden ilyenféle helyen, temérdek élettörténet hangzott el, amíg az ablakokra a köd leszállott, és az ajtósarok úgy nyikorgott, mintha régi adósok bátorkodnának befelé.

A háztetőről a jégcsapok úgy nyújtózkodtak le, mint régi, holt vendégek lábszárai; azoké a vendégeké, akik már csak innen hallgatták az érdekes elbeszéléseket. És ezek az elbeszélések hosszúak voltak, mint az a bizonyos kolbász, amely körüléri az egész világot. De azért türelmesen hallgatták a dolgokat a vendégek: tudták, hogy mindenkire sor kerül, mint ahogy minden hordóba előbb-utóbb csapot vernek.

Egyszer egy furcsa öregember vetődött az órások és egyéb polgárok mindennapi társaságába.

Olyan nyájasan jött be az ajtón, mint a színlaposztó.

Bozontos, nagy, szürke haja volt, de nemigen hiányzott abból egy szál, pedig a becsületes ember ebben a korban rendszerint megkopaszodik, csak a korhelyek és más mihaszna fráterek tartják meg a hajzatukat életük végéig.

A bajusza is szürke volt, és az volt a nevezetessége, hogy úgy látszott, hogy a helyére van ragasztva.

Egyik szára felfelé állott, és hegyesre volt pödörve, mintha még mindig legénykedni akarna a konyhák asszonyai körül, és nem félt a vénembernek kijáró főzőkanálütéstől.

A bajusz másik szára azonban már fáradt volt, amint elnehezednek csontjai az idejét múlt férfinak. Csapzottan és mindig nedvesen emlékezett régi, elfogyasztott borokra ez a bajusz - valamint pipaszárakra, amelyeket alája dugdostak. Hogy csókokra is emlékezett volna - erre nem látszott semmi bizonyíték.

A keresztben álló bajuszhoz kis termetű férfiú tartozott, aki valamikor bizonyosan nagyobb volt, amíg az éjszakai kínzó köhögésektől meg nem görnyedt válla.

Az a kutya köhögés! Az volna az emberiség jóltevője, aki a köhögés ellenszerét kitalálná. A köhögő embertől elvihetik a házat, kiáshatják az éléskamrát, seprő nyergében menyecskévé válhatik a vénasszony - nem veszi észre. A köhögő ember fél az ágyától, a négy falától, mert lyuk van a padláson, ahonnan mindig felköltik, amikor elaludna. Ezért csak menjen a kocsmába, aki köhög. Ott nem éri utol a gonosz szellem - a házsártos élettárs...

De minden egyéb nevezetessége mellett mégiscsak a csizmája volt a legfeltűnőbb az intrikusi mosollyal érkező jövevénynek.

Ezek a csizmák nyilván valaha a színpadot szolgálták, aminthogy megismerni más egyéb foglalkozású csizmákat öregségükben is: így például a sekrestyés, harangozó és vándorlegény csizmáját sohasem lehet összetéveszteni senkiével.

Ez a mostani csizma valaha sárga lehetett, és Bánk bán lábán dongott, vagy kirohant, mint Zrínyi Szigetvárból. Fekete állapotában tán Görgey, a világosi áruló szerepét játszá a vidéki színpadon... Most pedig Magyarország minden sara rajta volt. Feltalálható volt bőrén a dunántúli agyag, a fekete, Tisza-vidéki sár, a nyírségi országutak latyakja - amerre egy vándorszínész járkál életében. A csizma orra felgörbült, mintha örökké disznótorok után szaglászna, ahol potyára megkenheti magát jóféle zsírokkal. Szára kitágult, mintha minden egeret magába varázsolt volna, amely egerek valaha menyecskék szoknyaráncait nyugtalanították. A sarka - amely tán már nem is volt saroknak mondható: az ország leggörbébb útjain ferdült ki. Elmaradt ez a sarok vidéki városkák piacain, falvak kocsmaszínei alatt, futamodással bejárt országutakon... elidőzött ravaszságában, furfangban, a mindennapi jóllakásért való gerillaharcokban. Dehogyis csörgött rajta sarkantyú: inkább alázatosság és szerénység jellemzi, amint a "Rigó" kocsmába befelé somfordált, hogy itt darab időre megvesse helyét.

A csizmatulajdonost, mint ez később kiderült: Tinódinak hívták. Az efféle csizmák gazdái szeretnek a történelemből felvenni álneveket.

2

Régi szalonkabátja olyan volt, mint egy gyászjelentés.

De nyakkendője még tarka másli volt, és a szeme, huncutkás, kucséberes, csalogató szeme rámosolygott a "Rigó" vendégeire, tisztelettel fordult a kék kötényes kocsmáros felé, aki éppen újonnan vett borát dicsérgette vendégeinek. Szerencsés jó estét kívánt mindenkinek, öt perc alatt ismerős lett a jelenlevőkkel, miközben kiderült, hogy ő a polgári kaszinó újonnan választott könyvtárosa.

- Majd hozatunk a Körből mindenféle regényeket - mondták a polgárok barátságuk jeléül. - Hiszen úgyis kölcsönbe adják.

De az újonnan érkezett nem sokáig hagyta őket megmaradni a nagylelkűségi hangulatban. Firtatni kezdte a polgárok családi viszonyait.

...Dillenbergerről, az órásról csakhamar kiderült, hogy otthonában, az Angyalzug második házikójában, egy régi, sokszor megdrótozott lábas várja, hogy estére felmelegítsék benne a déli ételmaradékot. Az ágy alatt, a férfias csizmahúzó mellett széttaposott, ronggyá lett, reménytelen, öreg papucsok várják, hogy egy asszonyláb néha beléjük lépjen, és dohogva, nyögve bejárja velük konyháját. A párnák az ágyban derékfájásról, lábszárfájdalmakról, sóhajtozva töltött, álmatlan éjszakákról beszélnek, míg a világos téli éj holt-hallgatagsággal nézeget be az ablakon.

- Az embernek ilyenkor még ahhoz sincs kedve, hogy megforduljon a takaró alatt - vélekedett az újonnan választott könyvtáros. - Az ágy mellett a fal úgyis tele van írva lutriszámokkal, amelyek sohasem jöttek ki Temesvárott.

Más polgárok sem tudtak sokkal érdemlegesebb feleleteket adni otthoni életükről.

Kitűnt, hogy az otthon valamely szörnyeteg rabság, ahonnan, amíg a lába bírja az embert, a kocsmába szokás elmenekedni, későbben pedig a temetőbe.

- Miért, miért? - kérdezte gyóntatóatya komolyságával az új könyvtáros.

Mert már nem karcolnak szíveket a meszelt falra se a pipaszurkálóval, se a hajtűvel...

A pirospozsgás, füstölt kolbászért és rántott babért, valamint harsány, falusias kacagásokért rajongó telekkönyvvezető csakhamar elpanaszolta, hogy az ő felesége úgy megkeményedett, mint az a vászondarab, amelyet az apácák a fejükön viselnek.

Tinódi részvétteljesen bólongatott, míg szemével alattomosan hunyorított, mintha tudná az asszonyszív megkeményedésének a titkát, és annak orvosságát is magával hordaná. De még egyelőre nem szólt ebben a jámbor társaságban... Miért ábrándítaná ki új ismerőseit ama tanokból, amelyeket a kalendáriumokból és az öregek szájából tanultak a családi életről, az asszonyi hűségről, a megmásíthatatlan esküvésekről?

- Mikor is tartották a lakodalmukat? - kérdezte odavetőleg a telekkönyvvezetőt, aki egyébként külsőleg dzsentriképű, oldalszakállas, agárlábú úriember volt, s azt rebesgették róla, hogy váltóhamisításból él.

A telekkönyvvezető nem akarta a békességet megbontani, ugyanezért felelt Tinódi kérdésére, bár nem nagy elragadtatással. (A felelethez előbb belenézett az ujjáról levont karikagyűrű belsejébe, magában számolgatott.)

- Január vége lehetett, talán huszonharmadika, úgy éreztem, hogy fokhagymás kolbász szaga van az egész világnak, a szánkók csengőjét ma sem felejtem el, a násznagyom, Prepeliczai bácsi, részeg fővel lecsúszott a szánkóról, csaknem megették a farkasok.

Tinódi oly bizalmasan mosolygott, mintha maga is ott lett volna a lakodalomban:

- Nemde, káposztaleves volt másnap?

- Az a szokás - felelt egykedvűen a telekkönyvvezető.

- És a nászéjszakán minden negyedórában lehullott és nagyot koppant egy birsalma, amely a szekrény tetején volt? Ezek a lehulló birsalmák jegyzik, hány gyereke születik az embernek a házasságából.

A telekkönyvvezető nem felelt. Mégiscsak államhivatalnok volt, nem adhatott választ minden kérdésre.

Tinódi tehát magától folytatta a beszédet egy pohár bor lehajlása után, amely pohártól olyan lett a bajsza, orra, szeme, mintha mindegyikből bor csurgott volna. Mint a faliórából hirtelen kiugrik a kakukk, és a következőket mondja:

- Az egészben az volt a hiba, hogy Pál fordulása napján esett a lakodalom. A forduló Pál rosszat jelent a fiatal házasoknak, akár olvad, akár keményedik. Olvadáskor rendszerint az asszony szíve enged, míg keményedésnél a férfi javára billen a mérleg.

- Keményedett az idő - szólalt meg hirtelen az anyakönyvvezető. - Mindennap megverem a feleségemet.

Tinódi úgy tett, mintha oda sem figyelne a bizalmas vallomásra:

- Mert higgyék el nekem, hogy vannak babonás napok, amikor legjobb ágyban maradni annak, aki ezt megteheti. A Borbálák, Erzsébetek, Filemonok, Flóriánok, Józsefek, Júdások, Katalinok, Lőrincek, Luciák, Mártonok, Mátyások, Miklósok, Orbánok, Pálok, Tamások, Vincék, Szilveszterek napjai nemhiába vannak megjelölve a kalendáriumban, mindegyiknek megvan a maga jelentősége a hosszú életen át! Milyen nap is van ma?

Dillenberger, az órás, aki mesterségénél fogva rokonságban volt a csillagászattal is, a pohara mellől oly hanglejtéssel felelt, mint egy remete, aki az örök igazságokat mondja ki: - Ma van Szilveszter napja!

Tinódi diadalmas pillantást vetett a telekkönyvvezetőre, mintha már félig-meddig nyertesnek érezné magát a vitatkozásban. Aztán a fekete ablakokra vetette tekintetét:

- Mit tudják önök, hogy mi van most odakünn az országutakon, a néptelen tájakon, a pusztákon és az erdőségekben? A feszületek megdermedve bámulják a vándorlókat, akik ilyenkor az országutakon járnak. A mezők sima fehérségén hirtelen örvények kerekednek, amelyekből hóemberek emelkednek; de csak addig tartják meg fehérségüket, amíg a falvak és városok füstös kéményeihez érnek. Megroppannak a fatörzsek, amelyek eddig némán hallgatták az ördögszekerek csengőit, amelyeket a téli vihar átkergetett néha a tájon. A varjak megint visszatéregetnek az erdei fákhoz azon idő után, amelyet az emberek, udvarok, házak közelségében töltöttek. A jégcsapok megunják magukat a kutaknál, és nagy csörömpöléssel, mintha üveges tót szekere fordulna fel, elhagyják helyüket. És a fenyőfában sírni kezd a tűz gyermeke, miután idáig nem jött érte a megváltó fejsze. Vajon olvad vagy fagy odakünn?

- Fagy! - felelt egy bátor hang a küszöbről.

A "Rigó"-ba egy fiatalember lépett be.

3

Északnyugati szélnél, éjfélkor látni ilyen arculatú férfiakat bolyongani, ódon kastélyok hűvös folyosóin vagy erdők szélén végigsétálni, lobogós ingben, gatyában a betyárok országútján...

Látni őket ott, ahová a boldogtalan fiatalemberek visszajárnak, akik szerelem miatt haltak meg.

Meghaltak, de nem örökre.

Szövetségük kiterjed az egész világra, ahol férfiak nők miatt szenvednek.

A mélabúsak egyesületébe vannak beírva azok a fiatalemberek, akik meg tudják hallani a néma téli házakból a rokka pörgését, anélkül hogy valami nagyon meleget ne gondolnának melléje, amikor szánkójuk továbbnyargal.

A szomorkások világegyletének tagjai ők, akik akkor is, ha piros ablakú kocsmaszobában ülnek, és a nagybőgő dövödőjébe úgy hajtják bele fejüket, mint valami kútba: a csaplárlány vadmadárkacaján át távoli szelíd nőknek szívhez szóló klaviatúráját hallják: a forralt bor fahéjszagán át birsalmaillatú, alkonyati szobákban érzik magukat, ahol szegény leányok elérhetetlen ábrándokat szórnak a tűzbe együtt a karácsonyi kalács morzsáival; vad, vérben járó verekedések, csaták után, amikor hőstetteikről a kisvárosban mindenfelé beszélnek, a koccanó golyójú biliárdasztalnál és a krémesbéles-cukrászné trónusa környékén: ők csak egy gyáván megremegő női ölbe szeretnék lehajtani a fejüket, és egy kéztől kapni emlékbe néhány simogatást, amely kéz a házimunkán kívül csak imádkozásra tud összekulcsolódni...

A nők ama boldogtalan lovagjai közül való volt a fiatalember, aki tán meghalni is csak olyan tőr által szeretne, amely tőr nyele köré egy ájtatos lány rózsafüzére van csavarva.

Patkó Bandinak hívták, mint ama híres alföldi haramját valaha.

...Fújt odakünn most is az északnyugati szél, a betyárok szele, de Patkó Bandi olyan szertartásosan köszöntgetett mindenfelé, mintha abból élt volna.

A telekkönyvvezető ritkás hajzata, amely középen volt elválasztva, alkalmat adott Patkó Bandinak arra a kijelentésre, hogy holnaptól kezdve ő is ilyen frizurát visel. - Barkó, a vörös orrú és arcú építőmester, aki ilyenkor, télidőben egészen a kocsmázásnak szentelte idejét, és lehetőleg mindenkit legazemberezett, kezdve a polgármesteren, végezve "Quitt, a hurka" lakatoson, akik ismerősei voltak a városban: leereszkedőleg intett a fiatalembernek, holott éppen tegnap jegyezte meg Patkó Bandiról, hogy tisztességesebb embereket is felakasztottak a régi világban. - Dillenberger, az órás, előre örvendezett, hogy majd otthon elmondhatja a feleségének, hogy Patkó Bandival ült egy asztalnál. Míg Tinódi, aki eddig a szót vitte, irigykedve hümmögött, mert érezte, hogy háttérbe szorul.

Ámde Patkó Bandi nem foglalt helyet a társaságban, csak a kályha melletti asztalhoz lépett, amely becsületes vörös terítékkel volt befödve, és felhajtotta az asztal körül álló székeket, ami a világ minden nyelvén azt jelenti, hogy az asztal "le van foglalva".

Aztán megállott a "Rigó" közepén, és gondolkozva nézett Mátyánszkyra, a kocsmárosra. Nyilván tanácsot tartott magában, hogy mit rendeljen vendégeinek, akiknek az asztalt lefoglalta. De jó darabig csak nézett, nézegetett, míg a Tinódi asztalánál rettenetes érdeklődéssel figyeltek minden mozdulatára.

A telekkönyvvezető, mint a társaság legtekintélyesebb tagja, végre rászólt a lámpába bámészkodó Patkó Bandira:

- Miféle vendégeket vársz, öcsém?

Bandi, mintegy varázslat alól szabadulva, gyorsan felelt:

- A Régensburger kisasszonyokat hívtam ide, de nem tudom, hogy helyesen tettem-e. Nem tudom, megfordultak valaha úrihölgyek ebben a kocsmában.

- A Régensburger kisasszonyok semmi esetre sem - felelt a telekkönyvvezető, és kétfelé simította kapa után ültetett bajszát és haját.

- Szegénykék most a szilveszteri istentiszteleten vannak, és azt várják, mikor érkezik el a pap az év halottainak felsorolásában az elhunyt édesapjuk nevéhez... Enélkül tán el sem jöttek volna otthonról, mert nem szoktak sehová sem járni. Szegény árvák, félnek még az utcára is menni - beszélt Patkó Bandi, és a társaság mind nagyobb érdeklődéssel fordult a fiatalember felé. Irigység, csodálkozás, bámulat ült ki az arcokra. - A Régensburger kisasszonyok voltak a város megközelíthetetlen hölgyei. Még a pletyka sem tudott felőlük valami nevezetesebbet mondani. Ördöge van ennek a Patkó Bandinak, ha el tudja csalni őket a "Rigó" kocsmába, amely mégsem nevezhető előkelő helynek.

Dillenberger éppen elhatározta magában, hogy még két deci bort rendel, ha a dolog igaznak bizonyul. A telekkönyvvezető talán a hamis váltóit is elfelejtette ebben a percben (pedig sok bort kell inni, ha ilyesmit felejteni akar az ember). Tinódi a szemével és orrával figyelt, mintha valami rendkívüli esemény előtt állana: hölgyekkel fog megismerkedni.

És már hallatszottak is bizonyos lépések a kocsma nyitott folyosóján, tétova, tapogatózó léptek, amelyek dehogyis szokták meg a kocsmajárást.

És az üvegajtó mögött feltűnt, mint valami jelenés, két gyászruhás hölgy alakja. A legmélyebb gyászba öltöztek a Régensburger hölgyek, abba a legmélyebb gyászba, amelyben megszépül még a csúnya nő is.

...Amanda, az idősebbik, a rossz nyelvek szerint "vénleány" volt. De milyen vénlány! Megnyalta volna az ujját minden férfi, ha hozzányúlhatott volna.

Ropogott, pattogott, hevült, tüzelt, gyújtott, hogy szívesen felmászott volna kedvéért a fa tetejére a legöregebb ember is.

Tartása délceg, mint ama lovagkorbeli várúrnőké, akikért a Szentföldre mentek verekedni az urak.

A lába - mint a kövérkés nőké - boldoggá tette a macskafejű köveket, amelyekre rálépett.

Keblénél nem lehetett ízesebb télen a pulyka melle sem.

A nyaka, amely kissé kivágott ruhájából rózsaszínűen kiemelkedett, dalolt, nevetett, mint vízkeresztkor a szánkó csengője.

Csak a szemén látszott némi szegénység: elfojtott könnyek, gondban átvirrasztott éjszakák, nem teljesült remények. Igen, ezek a szemek kisvárosi szemek voltak, amelyek nem mernek továbbnézni a férfiak csizmaszáránál, sem messzebb az Angyalzug utolsó házikójánál. Félénk, szemérmes szemek, amelyek a sok otthon ülésben csak akkor mernek kacérkodni, ha egyedül vannak a kalitba zárt kismadarakkal vagy a macskájukkal.

...Ilona, az ifjabbik, szinte jelentéktelen szépség volt Amanda mellett, ha nem lett volna földig érő haja, mint Csillag Annának, nem is tudnánk felőle nevezetességet mondani. De ez a haj élt a maga nagyravágyásában, fiatalságában, akarásában. Ez a haj még nem mondott le semmiről, mint ahogy a nénje bús szeme. Ez a hajzat igényes volt - talán egy herceget is akart álmában, legkevesebb volt az állami hivatalnok, de arra már csak akkor került sor, amikor a hajfonásban a kéz a tizenhatodik hurokig eljutott.

Amanda a szék alá húzta lábait, míg fátyolát szemérmetesen homlokába vonogatta, amely mozdulat többnyire mély hatással szokott lenni a férfiakra.

Ezt súgta Patkó Bandi fülébe:

- Abból a borból szeretnék inni, amelyből maguk, férfiak szoktak inni.

Maguk, férfiak! Mily hódolattal volt kimondva ez a szó a mélyen tisztelt férfinem iránt! Az iránt a férfinem iránt, amely ebben a pillanatban a száját is nyitva felejtette a bámészkodástól. Mintha sohasem láttak volna kalapos nőket ezek a férfiak, mindig csak lompos slafrokban, széttaposott papucsban, a csiricsári tyúkketrec vagy a kísértetiesen büdös padlás környékén foglalatoskodó nőket, akiknek vagy a foguk fáj, vagy a szomszédasszony pletykája. Akik a mángorlásban, nagymosásban, gyermekdajkálásban holtra fárasztják magukat, és ha néha-néha megengedik maguknak, hogy néhány percre a kályha mellé üljenek, álmokat bolháznak, amelyek tegnap vagy tegnapelőtt látogatták meg őket, de azóta nem volt idejük megfejteni. És kocsmába legfeljebb részeges urukért mennek, hogy azt szégyenszemre hazahajtsák az Angyalzugra.