Molière

Tartuffe

– részlet –

Vass István
fordítása

Az utószót írta
TURI TÍMEA

Hungarian translation © Vass István jogutódja, 2024

MOLIÈRE

TARTUFFE

(1664)

Személyek

Pernelle asszony,
Orgon anyja

Orgon,
Elmira férje

Elmira,
Orgon felesége

Damis,
Orgon fia

Mariane,
Orgon lánya, Valér szerelme

Valér,
Mariane szerelme

Cléante,
Orgon sógora

Tartuffe,
álszent

Dorine,
Mariane komornája

Lojális úr,
törvényszolga

Rendőr hadnagy

Flipote,
Pernelle asszony szolgálója

Történik Párizsban, Orgon házában

Első felvonás

Első jelenet

Pernelle asszony és Flipote, szolgálója, Elmira, Mariane, Dorine, Damis és Cléante

Pernelle asszony

Gyerünk, Flipote, gyerünk, csak szabadulni tőlük!

Elmira

Már annyira siet, hogy követni se győzzük.

Pernelle asszony

Hagyd ezt, menyem, maradj, ne is kísérj tovább,

Nekem nem kellenek e ceremóniák.

Elmira

Nem teszünk egyebet, csak ami kötelesség.

De hova megy, anyám, miért ez a sietség?

Pernelle asszony

Mert ami itt folyik, már nem is nézhetem.

Törődtök is vele, hogy mi tetszik nekem!

Nincs ínyemre sehogy ez az itteni élet,

S úgyis csak falra hányt borsó, amit beszélek.

Itt szájas mindegyik, nektek semmi se szent.

Még egy cigánytanyán, ott is nagyobb a rend.

Dorine

Ha…

Pernelle asszony

Ha… Higgye el, szívem, hogy ez sehol se járja:

Még a komorna is pimasz, és jár a szája,

Mindenbe beleszól, és véleménye van.

Damis

De…

Pernelle asszony

De… Te egyszerűen ostoba vagy, fiam.

Ezt én, a nagyanyád mondom neked, s apádnak

Megmondtam százszor is, hogy milyen mákvirág vagy,

Minél nagyobb leszel, csak annál léhűtőbb,

S nem teszel egyebet, csak keseríted őt.

Mariane

Azt hiszem…

Pernelle asszony

Azt hiszem… Istenem! A húga, az a jámbor!

Mint egy kis barika, olyan szelídnek látszol,

Lassú víz partot mos – azt mondják, és tudom,

Titkon csúf dolgokat is művelsz, angyalom.

Elmira

Anyám…

Pernelle asszony

Anyám… Kedves menyem, ne vedd zokon, de kérlek,

Merőben helytelen egész viselkedésed:

Neked kellene jó példát mutatnod itt,

Míg édesanyjuk élt, jobb dolguk volt nekik.

Lányom, te tékozolsz, s ezért nagyon haragszom,

Hogy éppúgy öltözöl, akár egy hercegasszony.

Ha másnak nem akar az asszony tetszeni,

Csak férjének – nem is kell ennyi dísz neki.

Cléante

De mégis, asszonyom…

Pernelle asszony

De mégis, asszonyom… Maga Elmira bátyja,

Tisztelem, szeretem magát, uram, de látja,

Lennék csak a fiam, Elmira ura – hát

A házamból bizony kitiltanám magát,

Mintsem szüntelenül hallgassam iszonyattal,

Hogy az életről ön miféle elveket vall.

Túl őszinte vagyok? Ez a természetem:

Az van a nyelvemen, ami a szívemen.

Damis

Kedves Tartuffe ura boldog hát bizonyára…

Pernelle asszony

Az jó ember, lehet adni az ő szavára,

És én nem tűrhetem mert elönt a harag,

Hogy megtámadják őt az ilyen szamarak.

Damis

Egy álszent törtető döntse el, mit hibáztam?

Eltűrjem zsarnoki, új hatalmát a házban,

S hogy szórakozni is csupán azzal lehet,

Amit ez a kegyes nagyúr megengedett?

Dorine

Mióta elveit itt hirdeti közöttünk,

Nem tehetünk olyat, hogy főbűnbe ne essünk.

Mindent bírál ez a buzgó erkölcsbíró.

Pernelle asszony

És amit megbírál, az bírálnivaló.

Az ég felé vezet, rajongnotok kell érte,

S a fiam dolga, hogy ezt nálatok elérje.

Damis

Nem látja, nagyanyám, hogy nincs olyan apa,

Ki engem erre rákényszerít valaha?

Szívem ellen való, hogy másképpen beszéljek,

És bármit is csinál, engem elönt a méreg.

E lúdtalppal, tudom, össze nem férhetek,

S előre látom a rossz fejleményeket.

Dorine

Hát annyi már igaz, én botrányt látok ebben,

Hogy nálunk így urat játszik egy ismeretlen.

Nem volt cipője sem, mint koldus jött ide,

Öt dénárt ha megért egész öltözete,

De nálunk jól haladt, s most olyan gőz dagasztja,

Hogy mindent megítél, s azt hiszi, ő a gazda.

Pernelle asszony

Úgy segítsen az ég, minden jobb volna itt,

Ha követnék az ő jámbor parancsait!

Dorine

Úgy látszik, asszonyom, hogy benne szentet lát már,

De lélegzete sem egyéb képmutatásnál.

Pernelle asszony

Látom, van nyelve!

Dorine

Látom, van nyelve! Jó kezes nélkül bizony

A szolgájában és őbenne sem bizom.

Pernelle asszony

Azt magam sem tudom, az a Lőrinc miféle,

De jó ember az úr – én kezeskedem érte.

Rá maguk is csupán azért haragszanak,

Mert a szemükbe ő vágja az igazat.

Egyetlen célja van: az, hogy a bűnt letörje.

Az Isten érdeke – csak az lebeg előtte.

Dorine

Igen, és az miért van, hogy egy ideje

A lábát senki sem teheti ide be?

Ha egy vendég akad, Istent megharagítja?

Zúg a fejünk – olyan nagy lármát csap miatta.

Bevallom, efelől megvan a nézetem:

(Elmirára mutat) Madame-ot őrzi csak ilyen féltékenyen.

Pernelle asszony

Gondolja meg magát, mielőtt így beszélne!

Nem csupán ő dühös a vendégeskedésre:

Vendégeik nyomán az a zenebona,

A kapujuk előtt álló hintók sora,

A hemzsegő, zajos, hancúrozó lakájhad –

A szomszédok között ennek rossz híre támad.

Én elhiszem, hogy ez ártatlan valami,

De ha csak pletyka is, nem öröm hallani.

Cléante

Ki gátolhatja meg az ilyen szóbeszédet?

Bizony nem is tudom, mivé lenne az élet,

Ha a mindennapos, buta pletykák miatt

Kiutasítanók a jó barátokat.

S ha képes valaki az ilyen csúf dologra,

Azt hiszi, a világ száját ezzel befogja?

A rágalomra nincs semmilyen gyógyszer itt:

Hát bolond, aki a pletykára hederít.

Igyekezzünk tehát okosan élni s tisztán,

S ne törődjünk vele, hogy mit fecseg a hitvány.

Dorine

Talán Daphné meg a kis férje az, aki

Akkor boldog, ha ránk rosszat tud mondani?

Akiken a világ legtöbb okkal nevethet,

Megrágalmazni mást éppen azok sietnek.

Az ilyen lesben áll, s lecsap, ha valahol

Udvarlást, mégolyan parányit szimatol,

Gyönyörrel hordja szét híreit a világba,

S persze úgy színezi, ahogyan ő kívánja.

Azt hiszik, ha a más dolgát kiszínezik,

Az igazolja majd a maguk tetteit,

S azt remélik, hogy e látszathasonlatosság

Fényében a maguk ügyét tisztára mossák,

Vagy azt, hogy legalább megosztja valaki

A közbotránkozást, mely őket terheli.

Pernelle asszony

Másról van szó! Minek is ide ennyi célzás?

Mindenki tudja, hogy Orante élete példás:

Az ég a gondja csak, s mondják az emberek,

Hogy elítéli azt, ami itt végbemegy.

Dorine

Ez már igen! Remek a példa: szűzies hölgy,

Igaz, bármit csinál, csupa szigorú erkölcs.

De buzgalmát csak az öregkor hozta meg;

Erényes, de miért? Mert nem kell senkinek.

Ameddig férfiszív még meghódolt előtte,

Élvezte azt, ami a női báj előnye.

Mióta látja, hogy szeme már nem ragyog,

Elhagyta azt, ami előbb őt hagyta ott,

S az égi bölcsesség pompázatos ruhája

Elhasznált bájait szépen bebugyolálja.

Mindig ez a kacér nők nagy fordulata,

Ha megérzik, hogy a sok szép kaland oda.

Egyedül, komoran és kielégítetlen

Gyógyszert keresnek, és az erény az egyetlen.

Ismerjük már e jó asszonyok szigorát,

Mely mindent rosszall, és semmit meg nem bocsát.

Fennhéjázón a más életét elitéli,

Mert nem az irgalom – az irigység vezérli,

És nem tűrheti el, ha más még élvezi

Azt, amit a kora megtiltott már neki.

Pernelle asszony

(Elmirához) Látom, e locsogás tetszik az én menyemnek,

És ez a nőszemély megszólalni sem enged.

Vagy mára a garast ő tette le? Na nézd!

De nem hallgatom el én sem a magamét.

Én mondom, a fiam bölcsebbet soha nem tett,

Mint hogy megnyerte ezt a buzgó hitü embert,

Kit szükség idején küldött ide az ég

Helyrehozni a ház megtévedt szellemét.

Rá kell hallgatnotok, mert ő vezet az üdvhöz:

Csak üldözni való lehet az, amit üldöz.

A sok látogatás, társalgás, bál, zene,

Mind a sátán ravasz eszköze, ötlete.

Jámbor szavak soha nem hangzanak e házban,

Mindig léháskodás, tréfa és dalolás van.

Pletykálkodás, kaján beszéd, rosszmájúság

Horgára kerül itt szomszéd és jó barát.

A józan is, ha ezt hallja és látja, kába,

S belebolondul a szalon zűrzavarába.

Százféle semmiség, és mindenki locsog.

A múltkoriban egy doktor jól mondta, hogy

A Bábel tornya ez, éppolyan kusza, tarka:

Mindenki gagyarász, s nincs se füle, se farka,

S hogy megmondjam, mire is említette ezt…

(Cléante-ra mutat) No, nézd csak, ez az úr! Hát nem rajtam nevet?

A bolondok közé menjen, és ott nevessen,

De ne… (Elmirához) Agyő, menyem, nincs többé egy szavam sem.

Felét se mondtam el, amit… No, lesheted,

Hogy mikor lépem át megint küszöbödet!

(Pofon vágja Flipote-ot)

Gyerünk! Mit tátod itt a szádat? Meg se hallasz?

Én nyissam ki talán a füledet, te mamlasz?

Gyerünk, ólommadár!

Utószó

Aligha van még egy olyan modern klasszikusa a világ drámairodalmának, mint Molière (eredeti nevén Jean-Baptiste Poquelin, 1622–1673). Komédiái közül a legismertebb és a legnagyobb hatású a Tartuffe (1669), amelyet először Versailles-ben mutattak be.

Molière egyszerre volt korának humanista kritikusa és a kor színházának adott szabályok szerinti megújítója. A Tartuffe is eleget tesz a klasszicista dráma műfaji követelményeinek, a hármas egység elvének. A dráma öt felvonása egyetlen nap alatt játszódik egyetlen helyszínen (Orgon házában), egyetlen cselekményt elmesélve (az álszent Tartuffe felemelkedését és bukását).

Molière ebben a drámájában is sokat merít a kor népszerű olasz vásári komédiáiból, a commedia dell’arte szintén szigorú szabályok által meghatározott világából. Az éles nyelvű szolgáló (Dorine), a jóindulatú, ám kissé bárgyú fiatal szerelmesek (Mariane és Valér), de még a képmutató címszereplő alakmása is megtalálható a commedia dell’arte repertoárjában.

A Tartuffe mégis szuverén remekmű, amelynek időtállóságát az adja, hogy az emberi természet állandó mechanizmusainak tart görbe tükröt. Bár a dráma központi figurája maga az álszent Tartuffe (és mesteri bravúr, hogy bár egyfolytában róla beszélnek, ő maga a 3. felvonás 2. jelenetéig nincs a színen), nemcsak ő, hanem a hiszékeny és lobbanékony Orgon és annak folyamatosan kellemetlenkedő édesanyja, Pernelle asszony is éles kritika tárgya. A helyzet- és jellemkomikumban bővelkedő harsány komédia lejtmenetben hajtana a drámai összeomlás felé, ha a dráma nem élne a deus ex machina eszközével. Az antik görög drámából kölcsönvett kifejezéssel a drámából nem következő boldog befejezést szoktuk megnevezni, ám míg a görögöknél az istenek, úgy Molière-nél maga a Napkirály, XIV. Lajos rendezi el a dolgokat. Ez a látszat azonban csalóka, hiszen miközben a boldog befejezés és a család megmenekülése valóban nem következik magából a dráma cselekményéből, nagyon is következik abból a racionális világképből, ami a Tartuffe-nek az első jelenet óta sajátja, amire rezonőrjeivel egyfolytában emlékeztet: arra, hogy még ha ideig-óráig hatalomhoz is jutnak a képmutató csalók, a világban mégis, mindezek ellenére, létezik egyfajta ráció által uralt rend.

A Tartuffe-öt először 1795-ben fordították le magyar nyelvre, az első magyar premier 1857-ben volt. Kiadásunkban Vas István 1956-ös fordítását közöljük. A dráma hatását mutatja, hogy a magyar színpadokon Petri György és Parti Nagy Lajos átirataiban is népszerű, minden kor megtalálja ebben a műben a maga üzenetét.

Turi Tímea

Tartalom

Személyek

Első felvonás

Második felvonás

Harmadik felvonás

Negyedik felvonás

Ötödik felvonás

Utószó

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Turi Tímea
Korrektor Tomka Eszter
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klára

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2024

www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 144 448 3
ISSN 2498 7514

Felhasznált betűtípus:
Noto Sans & Serif – SIL OFL