Lisa Ridzén

DARVAK VONULÁSA

Fordította: Dobosi Beáta

A mű eredeti címe: Tranorna flyger söderut

Copyright © Lisa Ridzén, 2024

Published by agreement with Salomonsson Agency.

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2025

Magyar fordítás © Dobosi Beáta, 2025

Minden jog fenntartva; a műnek részletei sem közölhetőek,

és semmilyen formában nem sokszorosíthatóak

a jogtulajdonos engedélye nélkül.

Tilos a mű mesterséges intelligenciához köthető felhasználása,

beleértve a generatív MI-technológiákat is.

ISBN 978-963-614-803-4 (papír)

ISBN 978-963-614-804-1 [epub]

Megjelent az Animus Könyvek gondozásában, 2025-ben.

Az Animus Könyvek a Central Kiadói Csoport tagja.

Felelős kiadó: Marosi László

www.animuscentral.hu

A kiadó az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja.

Szerkesztette: Peiker Éva

Felelős szerkesztő: Ágoston Szász Katalin

Korrektor: Keszthelyi-Kiss Judit

Borítóterv és -grafika: Sara R. Acedo

Magyar borító: Tabák Miklós

E-book: Scriptor Kft.

Cameronnak

Micsoda szerencse, hogy

vagyunk egymásnak!

MÁJUS 18., CSÜTÖRTÖK

Azon gondolkozok, hogy kitagadom az örökségből. Teszek róla, hogy ne kapjon semmit!

Azt mondja, legalább annyira az én érdekem, mint Sixtené, hogy elvegye tőlem. A magamfajta vén csontok csak ne mászkáljanak az erdőbe, a Sixten-féle kutyáknak meg hosszabb sétára van szükségük, mint fel s alá az országúton.

Sixtenre pillantok, aki mellettem fekszik a konyhapadon. Ásításra tátja a száját, majd visszateszi az állát a hasamra. Duzzadt ujjaimmal beletúrok a bundájába, és megrázom a fejem. Mit tud az az anyaszomorító? Egy frászkarikát lesz úgy, ahogy ő akarja!

Ingrid sóhajt egyet a konyhaasztalnál.

– Semmit se ígérhetek, Bo, de megteszem, amit tudok. Mert ez így nincs rendjén – mondja, és tovább ír a házi gondozók naplójába.

Bólintok, és elhúzom a szám sarkát. Ha valaki tud segíteni Sixten ügyében, akkor az Ingrid.

Duruzsol a tűz. A lángok körbetáncolják a nyírfahasábokat, alig tudom levenni róluk a szemem. A gondolataim a Hansszal folytatott reggeli beszélgetésemre terelődnek, és megint elönt a méreg. Kinek hiszi magát a fiunk? Jól is néznénk ki, ha ő döntené el, hol éljen Sixten!

Behunyom a szemem egy pillanatra, a haragtól elfáradok. Ingrid neszezését hallgatom, elnehezülnek a lélegzetvételeim. A düh lassan csillapszik.

A farvizén jön az a rossz érzés, ami az utóbbi időben meg szokott lepni. A szúrás a mellkasomban jön és megy. Az az érzésem, hogy másképp kéne csinálni a dolgokat.

– Hogy te mostanában mennyit tudsz aggodalmaskodni! – jegyezte meg Ture a telefonban minap, amikor megpróbáltam elmagyarázni neki.

Igaza is van, gondolom most, hogy Sixtennel a konyhapadon fekszek, és Ingridet hallgatom.

Mert az űrben, amit magad után hagytál, Fredrika, elkezdtem olyan dolgokon tépelődni, amikre régebben egyetlen gondolatot se vesztegettem. Sose kételkedtem különösebben sokat, tudtam, mit akarok, és képes voltam különbséget tenni helyes és helytelen közt. Erre a mai napig képes vagyok, csak elkezdtem rágódni.

Azon tűnődök, miért úgy alakultak a dolgok, ahogy. Anyámon és az öregemen jár az eszem, ahogy régen soha. De legfőképp Hanson. Nem akarom, hogy vele is úgy végezzük, mint az öregemmel.

Aztán elkezdte Sixten miatt rágni a fülem, ami úgy felmérgesített, hogy azt se tudtam, hova legyek. Ha elviszi, nem állok jót magamért.

– Délben megsétáltatom – csukja be határozottan a naplót Ingrid.

Apró szeme felcsillan. Neki is van kutyája, és már a puszta gondolat is felháborítja, hogy elveszik tőlem Sixtent. Beletúr a rövid, ősz hajába, és fogja a gyógyszeradagolót. Ellenőrzi a pirulákat. A szívemre szedem, meg minden másra, ami ezzel jár.

– Köszönöm – válaszolom, és belekortyolok a teába.

Ha született volna lányunk, azt szeretném, hogy olyan legyen, mint Ingrid. Egy évfolyamba járt Hansszal, a nagyapja meg a ranvikeni fűrésztelepen dolgozott az öregemmel.

Ma egy szál sötétkék gyapjúpulóverben van a házi gondozói szolgálat emblémájával a mellén. Kíváncsi vagyok, nem fázik-e, még dzseki se volt rajta, amikor jött. Mostanában meglep, hogy az emberek nem fáznak. Régen fél évig is elvoltam zokni nélkül, és már május elején előkerült a rövidnadrág. Most meg állandóan didergek, és hiába kezd felmelegedni az idő, begyújtok. Ez ilyen, mondják az orvosok meg a házi gondozók. Normális.

Téged is megvesz az isten hidege, Fredrika. Az egyik régi kötött kardigánodat szokták rád adni, amikor meglátogatunk.

Ingrid összevonja a szemöldökét. Mintha a patikai adagolási előírásokról mormolna valamit. Eljön még az idő, amikor ő is úgy fog reszketni, mint egy csonttá soványodott farkas.

Még egyszer ellenőrzi az adagolót, aztán fogja a telefonját, és megnézi, nem keresték-e. Rádöbbenek, hogy azt se tudom, van-e családja. Vagy csak kiment a fejemből? Az emberek válaszaiból veszem észre, ha elfelejtettem valamit. Hans ingerült lesz.

– Most kérdezted! – háborog.

Ingrid sose érezteti velem, hogy nevetséges vagyok.

Kényelembe helyezem a lábam az egyik régi mozaiktakaródon, és Ingridet figyelem. Biztos derék gyerekei vannak. Szépek és jól neveltek.

A csipkebogyólevesért nyúlok, amit egy pohárban a konyhaasztalra készített. A sűrű, hűs folyadék megtölti a számat. A csipkebogyóleves azon kevés dolgok közé tartozik, amiket a mai napig szeretek. Annyi ételnek megváltozott az íze! A krémes sütemények már ehetetlenek, penészízük van. Hans mégis ragaszkodik hozzá, hogy időről időre krémtortát hozzon.

– Olyan sovány vagy! – mondogatja.

Mintha én tehetnék róla, hogy elsorvadnak az izmaim. Mintha én találtam volna ki az öregedő, haszontalan testet.

Visszateszem a poharat az asztalra, és az alsó ajkammal leszopogatom a bajuszomat.

Ingrid a kandallóhoz lép, és tesz a tűzre. Ügyesen bánik a tűzifával. Van egy faaprító gépe a testvérével közösen, ami egyszerre kuglizza és hasogatja fel a fát. Tizenkét tonna. Nem ismertem a szüleit, csak tudom, kik voltak. Mindketten korán meghaltak, és Ingrid vette át a tanyát.

Egyes házi gondozók nem tudnak begyújtani. Alulra teszik a nyírfakérget, ahelyett hogy halomba raknák, és felülről gyújtanák meg. Eleinte rájuk szóltam, de aztán belefáradtam. Főleg a fiatalok elveszettek. Az öregemről sok mindent el lehet mondani, de tüzet gyújtani legalább tisztességesen megtanított. A mai fiatalok csak egy napra gondolkoznak előre, mindent ezüsttálcán kapnak, és egy sor dolgot nem tudnak, amit mi már gyerekkorunkban megtanultunk. Mihez kezdenének, ha történne valami? Ha elmenne az áram, vagy csütörtököt mondana a vízszolgáltatás? Úgy omlanának össze, mint a kártyavár.

A tűzön pihentetem a tekintetem. Én jó sokáig kihúznám a Renäs-patak vizével, a sparhelttel meg a pincében tárolt élelemmel. A lángok félszegen belekapnak a nyírfakéregbe, hogy aztán magasra csapjanak. Sárga lobogásukról eszembe jut, ahogy Hans gyerekkorában magáról megfeledkezve ült a tűz előtt. Akkor még felnézett rám, leste minden szavam.

– Hans meg akarja tiltani, hogy begyújtsak. Nemcsak Sixtent akarja elvenni, hanem a fát is – göcögök, pedig szúr a mellkasom. – Szerinte inkább fel kéne csavarni a radiátort, megengedhetem magamnak.

– Tudom – feleli Ingrid, miközben leöblíti a tányért. – Csak jót akar, maga is tudja. Attól fél, hogy elfelejti lefojtani a kandallót, vagy elesik, amikor kimegy fáért, vagy Sixtent sétáltatja.

Vagy önző dög, akarom mondani, de lakatot teszek a számra.

– A tűz miatt ne fájdítsa a fejét! Olyan gyakran jövünk, hogy úgyis időben észrevesszük, ha elfelejt valamit.

A szakállamat babrálva azt motyogom, hogy ez Hanst cseppet se hatja meg, de Ingrid szemlátomást nem hallja.

– Este Eva-Lena jön – közli kisvártatva.

Dühös leszek, és csukott szemmel bólintok, de tudom, hogy mindjárt elnyom az enyhet adó álom.

Eva-Lena akkor kezdett járni, amikor Ingrid az első fagyok idején rosszul lépett, és eltörte a lábát. Hetekre kimaradt, én meg kénytelen voltam elviselni azt a hárpiát. A tetejébe Frösönről származik.

A házi gondozók naponta négyszer jönnek. Amikor Hans először szóba hozta a dolgot, úgy fél évvel a költözésed után, nevetségesnek tartottam. A képébe röhögtem, de aztán elszégyelltem magam. Csak jót akart.

Akkor még én irányítottam az életem.

Szerencsére itt van nekem Ture. Hozzá már rég járnak házi gondozók. Elbotlott, és kénytelen volt bemenni a rendelőbe, ahol egy fiatal orvos azonnal rászabadította a házi gondozói szolgálatot. Aggasztotta a tejfelesszájút, hogy Ture maga van, és nincs segítsége.

Bár Ture világéletében egyedül élt, hamar feltalálta magát, amikor nyakra-főre emberek kezdtek mászkálni hozzá.

Csak a zuhanyzást nem szereti. Tőle eltérően engem nem nagyon izgat, hogy pőrén látnak. Őt kellemetlenül érinti. Azt mondja, sajnálja őket, amiért látniuk kell a rozoga öreg testét.

Engem inkább a rossz egyensúlyérzékem zavar. Ha az nem lenne, meg se kottyanna hosszabb sétákra vinni Sixtent. Akkor nem lenne ez a cirkusz körülötte. És nem kéne haragudnom Hansra.

Ingrid után Johannát szeretem a legjobban. Bölvikeni, és Ellinorral lehet egyidős. Nagydarab és nagyhangú, amilyen az anyja is volt. Ami a szívén, az a száján, és mindig megnevettet, pedig már nem sok minden maradt az életemben, amin nevetni lehet. Turéhez egyfolytában helyettesítők járnak. Ha nálam is ez lenne, isten a tanúm, egyből felhívnám a polgármestert. Csak ismerni kell az embereket, akik ki-be járnak az otthonunkba.

– Indulás előtt teszek a tűzre, hogy szundikálhasson egyet, ha akar – mondja Ingrid, és felkel a konyhaszékről.

Észre se vettem, hogy leült.

Összeszedi a kistányért meg az evőeszközöket, amikkel felaprította a szendvicset. Már csak két fogam van alul, és sokáig tartana megenni, ha nem darabolná fel. Hans örökké azzal nyüstöl, hogy készíttessek hidat. Szerintem felesleges erre a rövid időre. Ablakon kidobott pénz. A krémsajt nem olyan rossz. Bár nem veszi fel a versenyt egy darab kemény sajttal, de hát nem kaphatunk meg az életben mindent.

Sixten a lábamhoz bújik, mire szorítani kezd a mellkasom. Az az érzésem támad, hogy jó lenne beszélni veled. Pedig egyikünk se az a beszédes fajta. Biztos azt mondanád, hogy természetesen kimehetek fáért, és megsétáltathatom Sixtent. Elég, ha leviszem az erdő szélére, hagy pisiljen.

Már több mint három év telt el a költözésed óta. Értetlenül néztél rám, amikor a fiunk érted jött. Közölte, hogy ideje indulni, és jobb helyed lesz ott.

Láttam rajtad, hogy egy szavát se hiszed. Hogy szívesebben maradnál itt velem. Ahol mindent ismersz. Hagytam, hogy egy darabig megpihenj a tekintetemben. Mást se akartam, csak hogy maradj. De csupán megfogtam és finoman megszorítottam a kezed, majd annyit mondtam:

– Hansnak igaza van, sokkalta jobb lesz ott.

Bár minden porcikám berzenkedett, tisztában voltam vele, hogy nem tudnám gondodat viselni.

Vetek egy pillantást a befőttesüvegre az asztalon, aztán Ingridre. Én nem tudom kinyitni, túl gyengék és merevek az ujjaim, hogy megfogjam a fedelét. Még mindig vaskosak, mint a vécédeszka, de nincs bennük erő, és nem tudom behajlítani a középső ízületeim.

– A kolbászujj normális ebben az életkorban és ezzel a kórtörténettel – magyarázta legutóbb az orvos.

Ingrid keresett egy üveget, amit könnyebb kinyitni, mégis jól zár, hogy ne illanjon el az illat, csakhogy azzal se boldogultam.

– Akarja, hogy segítsek? – kérdi háttal állva.

Gyorsan lesütöm a szemem. Szégyellem magam, pedig már annyiszor segített. Végső soron elég szánalmas, ha valaki befőttesüvegben tartja a demens felesége kendőjét, hogy ne felejtse el az illatát. Ezért csak Ingridnek árultam el. Még előtted is szégyellném. Sose voltunk olyanok, akik szavakban fejezik ki a gyengédségüket. Nem volt rá szükség.

Ingrid letekeri a fedelet, odaadja az üveget, majd elfordul, és tovább törölgeti a konyhapultot.

Beszívom a levegőt a kendő szövetszálain át. Behunyom a szemem, hagyom, hogy a szemhéjam rázáruljon az égő szemgolyómra. Azt senki se mondta, hogy a könnyezés is normális időskorban. Úgy látszik, a könnyek a legtöbb emlékben szövetségesre találnak.

A kendőt egy tavaszi vásárban vetted a városban, amikor Hans még annyira kicsi volt, hogy járni se tudott. Abban a gyerekkocsiban ült, amit az országút túloldalán lakó szomszédoktól kaptunk. Emlékszek a nagy kerekeire. Azt mondtad, hogy jó szolgálatot tesznek majd a földutakon. A kendő eredetileg bordó volt, de az évek során tarka anyagdarabokkal foltoztad meg. Nagy hidegben többször a nyakadra tekerted, melegben a válladra kötötted.

– Ezt nem viszed? – kérdeztem, amikor utoljára készültél átlépni a küszöbünket.

Amikor Hans segített becsomagolni, és elvitt a Brunkullagårdenbe.

Megfordultál, és egy pillanatra azt hittem, jelen vagy, megköszönöd, és elmosolyodsz, ahogy akkor szoktál, amikor nekem eszembe jutott valami, amit te elfelejtettél. De csak kérdőn néztél rám. Mintha idegen tárgyat tartanék a kezemben.

Nem merem hosszú időre kivenni az üvegből, mert azt szeretném, hogy kitartson az illata. Most más szagod van, lecserélték a szappanod meg a krémed. A demencia nem csak az agyad változtatta meg.

Visszagyűröm a kendőt, és sikerül rázárni a fedelet. Könnyebb, mint letekerni. Az asztalra teszem az üveget, hogy Ingrid meghúzza, és a vánkosra hajtom a fejem.

Ingrid csörömpölése mosogatás közben olyan, mint egy bölcsődal. Belefeledkezek a tűz látványába, és alig veszem észre, amikor elbúcsúzik, és beteszi maga után a bejárati ajtót.

Bár már beköszöntöttek a világos nyári éjszakák, itt, a konyhában sötét honol. Csak két kisebb ablaka van, és a barnára festett mennyezet elnyeli a behatoló fényt.

A tűz duruzsol, Sixten mélyen lélegzik. Megvakarom a füle tövét meg a nyakát. Ott még mindig olyan puha és selymes a szőre, mint kölyökkorában az egész fején. Voltak kétségeid, amikor a fåkeri Fredrikssonék megkérdezték, nem akarunk-e új kiskutyát. Sixten volt a hetedik, akit tőlük kaptunk. Vagy száz szarvashajtó jämthund került ki a tenyészetükből. Szerinted túl öregek voltunk, hogy magunkhoz vegyünk egy új kutyát. Hans egyetértett. Én ezt röhejesnek tartottam, és kishitűnek neveztelek benneteket.

Vacsora közben azt üvöltöttem, hogy mi az, hogy túl öreg vagyok egy kutyához, csak üljünk itt ölbe tett kézzel, és várjuk a halált? Néhány napra rá Hans elvitt Fåkerbe. Amikor kivettem Sixtent az első ülésről, és a kezedbe adtam, te is meggondoltad magad. Leszaladtál Larssonékhoz egy darab májért, amit megszárítottál, hogy legyen mivel tanítani a kölyköt. Ez pont egy évvel azelőtt történt, hogy az első tünetek jelentkeztek.

Finoman megfogom Sixten fülét, mire horkantásszerű hangot ad ki. A mozdulatról eszembe jut, milyen merevek az ujjaim. Amikor elkezdtem szedni a gyógyszert a szívemre, abba kellett hagyni a reuma ellenit. De legalább nem fáj különösebben.

– Csak nem olyan nehéz választani a szíve és az ízületei közt, ha kell – mosolygott a kisegítő orvos.

Talán legjobb lenne szívrohamban meghalni, jutott még eszembe, mielőtt kizökkentett a gondolataimból.

– Ha nincs más kérdése, végeztünk is – fordult a képernyő felé.

Olyan szaporán kopogott a billentyűkön, mintha sietne valahova. Ősz, gyér haja csúnya úszósapkának tűnt a kerek fején. Már közeledett a nyugdíjhoz. Azt hallottam, hogy a kisegítő orvosok annyit keresnek egy hónapban, mint én annak idején a fűrésztelepen egy egész évben. Amikor megkérdeztem, hol a rendes orvosom, felvilágosított, hogy az anyja innét, Jämtlandból származik. Mintha érdekelt volna.

Fel akartam ugrani, az asztalra vágni a botommal és megkérdezni, hogy a nyavalyába lenne már normális, hogy egy üveg heringet se tudok kinyitni. Hogy válasszon az ember a keze meg aközt, hogy holtan esik-e össze. De a szavak, amiket kerestem, tovaszálltak, és nem találtam őket.

Azt kívántam, bárcsak Hans felpattanna, és közölné, hogy ezt nem fogadjuk el. Bárcsak felkarolna, és mindent rendbe hozna. Mint én, amikor a szomszéd gyerek megdobálta tobozzal a buszmegállóban. Elkaptam a grabancát, és belelöktem az árokba. De Hans csak odaadta a kabátom, és felkelt. Aztán hazajöttünk.

Sixten felhorkant, én meg újra megfogom a fülét. A hüvelykem és a többi ujjam közt még egész jól tudok fogni. Ingrid szerint erősebb a csípésem, mint sok más nyolcvankilenc évesé. De a tied még az enyémnél is erősebb, Fredrika. A brunkullagårdeni gondozóktól tudom. Lehet, hogy szégyenkezni kellett volna, de jót mulattam, amikor hallottam, hogy úgy szorítod a ruhájukat, hogy elfehérednek a bütykeid.

13:10

Bo sült halat kér ebédre, meg kávét sok cukorral. Úgy belefúj a flakonba, hogy felszakadozik a slejm. Sixtenről beszél. Azt akarja, írjam be, hogy fel van háborodva, amiért egyesek el akarják venni tőle. A tűz rendben.

Ingrid

MÁJUS 20., SZOMBAT

12:30

Az ebéd húsos kása céklával. Bo a szemére panaszkodik, homályosan lát, hétfőn felhívom a körzeti nővért.

Kalle

Arra ébredek, hogy valami meleg terjeng a lábam közt. Azt álmodtam, hogy vécén ülök. Mint Hans, amikor kicsi volt. Nem sok ment be, de ahhoz elég, hogy kellemetlen legyen.

Vetek egy pillantást a faliórára, mikor jön a házi gondozó ebédet készíteni. Még van idő kimenni a vécébe és átvenni az alsót meg a nadrágot. Szerintük állandóan pelenkát kéne hordanom, de amint kiteszik a lábukat, levetem. Azt hiszik, csak elfelejtem, de inkább vizelem össze magam és öltözök át, mint hogy abban az izében legyek.

Levegőt veszek, és feltornászom magam ülő testhelyzetbe a konyhapadon. Az asztalon hideg tea. Abban a csészében, amit akkor vettünk, amikor leutaztunk a Botteni-öbölhöz. Nagyon megtetszett neked. Bár azt mondtad, felesleges, megvettem, mert épp béremelést kaptunk, és úr voltam.

Azon a nyáron történt, amikor Hans bulit rendezett, amíg elutaztunk. Volt akkora marha, hogy olyan ricsajt csapjon, ami Marita meg Nejla házáig elhallik. Akik persze elárulták nekünk. Hatalmas patáliát csaptam, de esze ágában se volt bocsánatot kérni.

Akkor ment fel a gimnáziumba, és kezdett azokkal a városi suhancokkal barátkozni. Telebeszélték a fejét, főleg az a frösöni kölyök. Rákapott a feleselésre, és unos-untalan politikai kérdéseket feszegetett. Megvolt a véleménye a tetteinkről meg a döntéseinkről. A legnormálisabb és legtermészetesebb dolgokat is kétségbe vonta.

– Ilyenek ezek a mai fiatalok. – Csak ennyit mondtál, amikor bevonult a szobájába, és bevágta maga után az ajtót.

– És csak ezért ilyen kiállhatatlannak kell lennie? – kérdeztem, és megtöröltem a szám a papírtörlővel, amit a tányér mellé készítettél.

Azon a tavaszon egy úgynevezett nyelvi tanulmányúton is összekaptunk. Angliában akarta tölteni a nyarat, hogy magára szedje az angolt, és úgy gondolta, hogy nekem kell állni a cechet. A frösöni suhanc is ment, ezért Hansnak is kellett. Megmondtam kerek perec, hogy nem engedhetjük meg magunknak.

– Robert apja bezzeg megengedheti – szájalt olyan pillantással, mint egy taknyos.

Alig láttam a pipától. Istenemre, nem egy elkényeztetett kölyköt neveltem, aki elvárja, hogy kiperkáljam az angliai kiruccanását. Kertelés nélkül megmondtam, mi az ábra. Nem akarom ilyen sznobságra pazarolni a pénzem.

Leszedted az asztalt. Néma csendben egymásba rakosgattad és a mosogatóba tetted a tányérokat.

– Talán megpróbálhatnál kevesebbet üvöltözni – mondtad kis idő után, és az asztalra raktad az előző napi kuglófot. – Lehet, hogy akkor kevésbé lenne kiállhatatlan.

Rád meresztettem a szemem. Úgy véltem, hogy engem kéne pártfogolnod. Most azt gondolom, hogy igazad lehetett, de olyan piszkosul mérges voltam. Olyanokat mondott, amikről pontosan tudta, hogy ki fognak hozni a sodromból. Mindent elkövetett, hogy kihúzza a gyufát.

A fürdőben nyögve gombolom ki a farmerom, és hagyom a földre csúszni. Szemügyre veszem az inas férfit a tükörben. Ég a szemem, és alig látom a testem részleteit, ezért az elém táruló kép egy elnagyolt ecsetvonásokkal megfestett olajfestményre hasonlít. De a szakáll és a hosszú haj összetéveszthetetlen.

A tükörképemről az öregem jut az eszembe. Az arcom emlékeztet az övére, csak ő az utolsó pillanatig borotválkozott, és minden alkalmat megragadott, hogy megjegyzéseket tegyen a szakállamra.

– Te milyen ápolatlan vagy! – morogta egy nyári estén, amikor asztalhoz készültünk ülni.

Szabadságot kaptam, és néhány napra hazautaztunk Hissmoforsból, hogy besegítsünk a tanyán. Anyám heringet készített újkrumplival meg friss vidéki kaporral.

Néhány héttel azelőtt ebédszünetben Åkesson azzal rukkolt elő, hogy növesszük meg a szakállunkat szabadság alatt.

– Egy rekesz sört nyer, aki a leghosszabbal jön vissza! – karolt át engem meg P. G.-t, majd könnyedén megveregette a hátunk.

– Benne vagyok! – vigyorgott fülig érő szájjal P. G. – Ismeritek a faterom.

Kiköptem, és azt feleltem, hogy láttam már az apja mikulásszakállát.

– Én is benne vagyok – tettem hozzá, miközben arra gondoltam, hogy biztos panaszkodni fogsz, amiért szúrok.

Kihúztam a kerti széket, leültem, és egy szó nélkül meredtem az öregemre. A tekintetem találkozott a tieddel az asztal felett, mintha csak erre vártál volna. Kis ideig néztél rám, és az öregem szorítása engedett.

Anyám krumplit szedett apámnak, miközben te a munkatársaimmal kötött fogadásomról meséltél. Az öregem válaszul alig hallhatóan odavakkantott valamit, és ivott egy korty sört, mire te anyámhoz fordultál, és megdicsérted a főztjét.

Csak egy nevetséges megjegyzés volt, a szavai mégis megragadtak a fejemben. Szokás szerint. Némán ültünk, az öregem meg én, a tányérunkba bámultunk, és ettük anyám főztjét. Hallgattuk, ahogy a növények és az állatok felől érdeklődsz anyámnál. Csodáltalak, amiért ilyen könnyedén társalogsz, mintha gondolkoznod se kéne, mit mondj. Beleittam a sörömbe, és az öregemre sandítottam. Nem tudott megállapodni rajta a tekintetem. Hiába minden, rá se bírtam nézni. Rosszul éreztem magam, amiért nem volt bátorságom felemelni a szavam.

Megcsap a vizeletszag, amikor hagyom az alsónadrágom is lecsúszni. A házi gondozók újabban száraz alsókat meg nadrágokat készítenek a sarokban álló szárítóra.

Hálás vagyok, amiért nem kell bemenni a hálószobába, hogy tisztát hozzak a ruhásszekrényből. A költözésed óta nem aludtam ott.

Fogok egy kék alsót, és leülök a lecsukott vécére. Lassan lehajolok, és beledugom a szárába a bal lábam. Sötét kékeslila színben játszik, a lábujjaim görbék. A jobb lábam még merevebb, de harmadszorra azt is sikerül beledugni az alsó szárába. Aztán fogok egy nadrágot, és kezdem elölről az egészet. A mackónadrág könnyebb és rugalmasabb, mint a farmer. Hans vett vagy tízet az Intersportban.

Amikor kézmosás után el akarom zárni a csapot, a ház másik végében kinyílik a bejárati ajtó. Kallét találom a konyhában. Már kivett egy készételt a fagyasztóból. Megfordul, amikor belépek. A ruhája kicsi rá, kilóg a hasa, amikor megmozdul. A háta mögött megpillantom a cetlit, amit Hans tett ki a mosogató fölé: Ne felejts el enni! Majd eszek, ha megéhezek!

– Mi újság errefelé? – kérdi Kalle, és kilyuggatja a készételt fedő fóliát.

Bár úgy tele van a fagyasztó, hogy egy év alatt se tudnék ennyi mindent megenni, Hans minden héten feltölti.

– Kösz, megvagyok – felelem, és azon morfondírozok, vajon minden öregtől ezt kérdi-e.

Úgy hangzik, mint valami mondóka.

– Arra gondoltam, csinálok egy kis ebédet. Nem éhes?

Megvonom a vállam, a konyhapadhoz megyek, és leülök Sixten mellé. Megsimogatom a fejét.

Aztán az az érzésem támad, hogy különleges nap van. Felkelek, és a naptárhoz lépek, amit Hans tett ki a falra. Az egyik négyzetre egy sárga jegyzetlap van ragasztva Ma jövök felirattal. Jól éreztem én, Hans este meglátogat. Holnap meg felhívom Turét.

Száraz a szemem, a látásom homályosabb, mint máskor, a konyhapadról Kallét is alig tudom kivenni. Pislogok, de mit se használ. Beszélni szeretnék vele Sixtenről. Ha elmagyarázom neki, micsoda ökörség elvenni tőlem, biztos a pártom fogja majd.

A nadrágomban megint meleg kezd terjengeni. Sóhaj szakad fel belőlem.

– Mi az? – kérdi Kalle, miközben berakja az ételt a mikróba.

Megint sóhajtok, de képtelen vagyok megszólalni. Az „összevizeltem magam” szavaknak még mindig rossz ízük van, pedig egyre gyakrabban megesik.

– Történt valami? – fordul meg Kalle.

Ezúttal jó alaposan becsurgott, és nem lehet nem észrevenni a foltot a nadrágom ülepén.

– Annyi baj legyen, megoldjuk – mondja, becsukja a mikrót, de nem kapcsolja be. – Jöjjön, felvesz egy pelenkát meg egy tiszta nadrágot!

Kalle szemébe nézek, és úgy érzem, hogy nem akarom ezt tovább csinálni. Fel akarok kelni, és el akarok menni innét. De csak ülök ott, és lassan bólintok.

17:30

Bo alszik, amikor megjövök. Krumplipürét meg húsgolyót készítek, és adok neki egy pohár sört. Leülök vele beszélgetni. Szerinte a levegő jéghideg, és csak a nap melegít. Még nincs nyár. Emlékeztetem rá, hogy ma jön Hans, mert elfelejtette.

Johanna

Könnyedén pattansz fel a biciklire, pedig már jó nagy a hasad. A kosárban gyümölcslé meg mazsolás zsemle. A ruhát a húgodtól kaptad kölcsön, úgy néz ki, mint egy kettéhajtott lepedő. Szinte csak a hasadat látom, újra meg újra magára vonja a tekintetem. Legördülünk a földúton. Elújságolod, hogy a húgod tett félre ruhát a kicsinek is. Most már minden percben megérkezhet, mondja, akivel csak találkozunk. Mindennap, amikor a fűrésztelepre tekerek, az jár a fejemben, hogy talán arra megyek haza, hogy apa lettem.

Begurulunk a nővéred tanyájára. Az első utad szokás szerint a lovakhoz vezet, megsimogatod a vastag bőrüket. Szeretlek nézni, amikor velük vagy. Olyan jól kijöttök. Természetesen mozogsz a közelükben. Szerintem neked ugyanazt jelentik a lovak, mint nekem a kutyák.

Engem megijesztenek a lovak. Azt képzelem, hogy megérzik a félelmem, amint begördülök a kerékpárral a tanyára. Velem máshogy viselkednek, mint veled. Te köztük nőttél fel, tudod, hogyan szólj hozzájuk, amit egy magamfajta nem tudhat.

Kihajtom a bicikli kitámasztóját, és egy darabig csendben figyellek. Amikor éjszaka elborítanak az aggodalmak, megnyugtat, ha rád gondolok. Biztos kézzel fogod gondozni a gyerekünket, benned megvan, ami belőlem hiányzik. Van tapasztalatod a kistestvéreiddel, az unokahúgaiddal meg az unokaöcséiddel.

– Behoznád a süteményt? – kiáltod oda, miközben elindulsz a ház felé.

Mindig sütsz valamit a testvéreidnek meg a szüleidnek. Olyan piszkosul finom, jobb, mint anyámé. Reggel a szokásosnál is korábban keltél, hogy indulásra elkészülj.

Abban a pillanatban, amikor megfordulok, hogy kivegyem a zacskót a bicikli kosarából, éles hang hasít a levegőbe.

Zavartan nézek szét. Minden homályos, alig látok, de kis idő után rájövök, hogy a konyhapadon fekszek.

Megint megszólal az éktelen visítás. A konyhaasztalon tapogatózok, míg végül megtalálom a telefont. HANS, áll a kijelzőn csupa nagybetűvel. Megnyomom a zöld kagylót.

– Igen, tessék? Itt Bo Andersson beszél – szólok bele, és igyekszek lenyelni a slejmet. Alvás közben mindig több rakódik le.

– Szia, apa! Felébresztettelek?

Nagy nehezen felülök, köhögök, és beleköpök az asztalon álló csészébe. Hans hallgat a vonal másik végén.

– Azt hiszem – válaszolom, miközben emlékezetemben még mindig élénken él a mindenórás terhes képed.

– Figyelj, minden összejött, nem érek oda ma este.

Bár nagyon lefoglalja a cég, hetente többször benéz. Ellenőrizni akarja, hogy jól végzik-e a dolgukat a házi gondozók, van-e étel a hűtőben, ki van-e húzva a kuka az útra. Néha akkor is kihúzza, amikor csak félig telik meg. Szerintem felesleges, minden ürítés hetvenöt koronába kerül, de Hans szerint jobb így.

– Azt hittem, ma korábban végzek, de mindenki szabadságra ment, ezért minden a nyakamba szakadt – folytatja, mielőtt még megszólalhatnék.

Stresszesnek tűnik. Sose tudom, mit mondjak, amikor ilyen. Nem igazán értem ezt az egész stressz meg kiégés dolgot, vagy hogy is hívják. Túlhajtotta magát, magyaráztad néhány éve. Hetekig feküdt behúzott függönyök mögött. Fogtad a pótkulcsot, odamentél, főztél és takarítottál rá. Néha veled tartottam, és megpróbáltam lelket önteni belé, de alig lehetett kihúzni belőle valamit. Nem tudtam mit kezdeni vele.

Miért nem dolgozik kevesebbet? Ha egyszer ilyen stresszes. Azt mondja, hogy a cégnél egyre-másra kiégnek az emberek. A fűrésztelepen töltött negyvenhét évem alatt senki se égett ki, pedig igen kemény munkát végeztünk, úgyhogy nem értem, mit csinálnak mostanában rosszul. Miért nem változtatjátok meg a munkarendet, szeretném kérdezni. De csak felmérgesítem, ezért inkább tartom a szám, nem kérdezek.

– Majd jössz máskor – mondom az arcom dörzsölve.

– Úgy lesz – feleli. – Sixtenről is beszélnünk kell.

Képtelen vagyok válaszolni. A kezem Sixten hátán pihen. Emelkedik és süllyed alvás közben.

– Jól van, akkor ezt megbeszéltük – szólal meg végül Hans.

– Igen, megbeszéltük.

– Szia!

– Szerbusz! – mondom, és hallom a kattanást, amikor leteszi.

Lerakom a telefont a konyhaasztalra. Úgy haragszok azért, amit Sixtennel tervez, aminek ki akar tenni minket, de a düh mellett ott lappang az az érzés is, hogy elrontottam valamit. Mindenek ellenére azt kívánom, bárcsak olyasmit tudnék mondani, amitől jobb lesz neki. Amiből rájön, hogy nem kell stresszelni. Lehet, hogy Sixtenről is megfeledkezik, ha lenyugszik. De nem tudom, hogyan térítsem jó útra.

– Máskor nem nyomja ennyi minden a szíved – jegyezte meg Ture, amikor legutóbb beszéltünk, és megkérdeztem, hogy szerinte van-e valami közöm ehhez az egész stresszeléshez. Hogy az én hibám-e. A rádióban hallottam, hogy a gyerekkor mély nyomokat hagyhat az emberben.

– Ez már csak ilyen, tudod, az ember a fejébe vesz valamit, felizgatja magát, aztán meg nem tud leállni.

Bólintottam. Ture sokat tud az efféle dolgokról. Olyan munkája volt, ahol előfordult az ilyesmi.

– De nem te tehetsz róla, ne emészd magad! – fűzte hozzá, és szürcsölve belekortyolt a kávéjába.

Jólestek a szavai, mert volt valami abban, ahogy beszélt. Biztosra vettem, hogy úgy van, ahogy mondja.

– Te a szöges ellentéte vagy – állapította még meg. – A magadfajtán nem fog a stressz.

Nem kérdeztem rá, mert elterelődött a szó, de most elgondolkozok rajta, hogy értette. A magamfajtán. Miért, milyen fajta vagyok?

Jellemző Turére, hogy ilyeneket beszél, analizálja az embert, vagy hogy mondjam. Meglódul a fantáziája. Mindenfélét kitalál, anélkül hogy tudná, hogy állnak a dolgok.

De nem zavar. Ellenkezőleg, ezért lettünk barátok.

Már kilenc éve dolgoztam a hissmoforsi fűrésztelepen, amikor Turét felvették. Az egyik új mérnöki állást kapta meg. Rögtön látni lehetett rajta, hogy nem olyan, mint a többi, aki az emeleten dolgozik. Már az első ebédet velünk költötte el, döngő léptekkel jött le a csigalépcsőn.

– Szép jó napot! Ture vagyok, ma kezdtem – jelentette be, intésre emelte a kezét, és szétnézett a helyiségben.

A távolabb ülő öregek kíváncsian figyelték, de egy árva szót se szóltak. Ture nem zavartatta magát, asztalhoz ült, és tovább szövegelt.

Életemben nem láttam ilyen nagy dumás fickót. Azt hallottam, hogy idevalósi, de úgy beszélt, mintha déli lenne. Derűsen és pergőn.

– Egyszerűen nem természetes, hogy az ember ilyen hideg éghajlaton éljen. Alig borítja szőr a testünk – magyarázta csak úgy bele a vakvilágba.

A fejét rázva jókorát harapott a szendvicsébe.

Nem tudtam türtőztetni magam, és nevetésben törtem ki. A Turével szemben ülő pofa annyira zavarba jött, hogy az egész helyzet komikussá vált.

Ture előrehajolt, és felém nézett az asztal felett.

– Ki az a vidám fickó ott az alvégen? – kiáltotta, hogy túlharsogja a morajt.

Képtelen voltam abbahagyni a nevetést. Azon tűnődtem, ki az ördög lehet ez a paprikajancsi. Szemben Åkesson se tudta megállni röhögés nélkül. Ture elvigyorodott. Kis idő után sikerült összeszedni magam, és felemeltem a kezem.

– Szevasz, öreg! Bo vagyok.

Egyetlen szó nélkül bólintott. Åkesson megint felnevetett, aztán fogta az ételesdobozom, hogy kiderítse, mit hoztam ebédre. Én is átnyúltam az asztal felett, és megnéztem, neki mit csomagolt az asszony. Gyakran panaszkodott az ételre, de szerintem jól nézett ki. Bab meg szalonna. Amikor megint Ture felé pillantottam, feszülten hallgatta, amit az egyik asztalszomszédja mesélt.

A munkanap végén, amikor fáradt karral baktattam a biciklimhez, valaki a vállamra tette a kezét.

– Bo, ugye?

Megfordultam, és Ture állt mosolyogva előttem. A foga ápolt volt, a bajsza olyan rövidre nyírva, hogy alig lehetett észrevenni. Csak egy vékony vonal, mint az amerikai színészeknek.