Ingary-trilógia 2.

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Diana Wynne Jones: Castle in the Air

HarperCollins Children’s Books, 2009

Fordította: Laukó Viktória

Copyright © 1990 by Diana Wynne Jones

Hungarian translation © Laukó Viktória, 2024

Hungarian edition © Ciceró Könyvstúdió, 2025

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Ciceró Könyvstúdió

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Márton Zsófia

Cover art © 2023 Josee Shimazaki

Cover design © HarperCollinsPublishers Ltd 2023

Tördelés és tipográfia: Kovács Mária

Korrektor: Dobos Attila, Kótai Katalin

ISBN 978-963-432-259-7

gabo.hu

facebook.com/ CiceroKonyvstudio

instagram.com/cicerokonyvstudio

A Ciceró Könyvstúdió könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

Tartalom

I. fejezet

Amelyben Abdalláh szőnyeget vásárol

II. fejezet

Amelyben Abdalláhot összetévesztik egy fiatal hölggyel

III. fejezet

Amelyben Éji Virág számos fontos felfedezést tesz

IV. fejezet

Amelyben házasságról és próféciákról esik szó

V. fejezet

Amelyben kiderül, miként tervezte Éji Virág apja mindenki más fölé emelni Abdalláhot

VI. fejezet

Amelyben Abdalláh csöbörből vödörbe kerül

VII. fejezet

Amelyben bemutatkozik a szellem

VIII. fejezet

Amelyben Abdalláh további álmai válnak valóra

IX. fejezet

Amelyben Abdalláh találkozik egy öreg katonával

X. fejezet

Amely erőszakról és vérontásról szól

XI. fejezet

Amelyben Abdalláh egy vadállat miatt elveszteget egy kívánságot

XII. fejezet

Amelyben a törvény keze utoléri Abdalláhot és a katonát

XIII. fejezet

Amelyben Abdalláh kihívja maga ellen a sorsot

XIV. fejezet

Amelyben újra felbukkan a varázsszőnyeg

XV. fejezet

Amelyben az utazók megérkeznek Kingsbury városába

XVI. fejezet

Amelyben különös dolgok történnek Ébennel és Gézengúzzal

XVII. fejezet

Amelyben Abdalláh végre eléri az égi palotát

XVIII. fejezet

Amely telis-tele van hercegnőkkel

XIX. fejezet

Amelyben egy katona, egy szakács és egy szőnyegárus megmondja, mennyi az annyi

XX. fejezet

Amelyben egy dzsinn élete megtaláltatik, majd elrejtetik

XXI. fejezet

Amelyben az égi palota a földre száll

A Ciceró Könyvstódió e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

Francescának

I. fejezet

Amelyben Abdalláh szőnyeget vásárol

Ingary földjétől messze délre, Rásput szultánságában, Zanzib városában élt egy Abdalláh nevű fiatal szőnyegkereskedő. Kereskedői mércével mérve nem volt gazdag. Édesapja olyannyira csalódott benne, hogy mikor meghalt, mindössze annyi pénzt hagyott Abdalláhra, hogy a bazár északnyugati sarkában vásárolhasson magának egy szerény bódét, és feltölthesse azt áruval. Apja vagyonának fennmaradó része és a bazár közepén található tágas szőnyegüzlet mind apja első feleségének rokonaihoz került.

Abdalláhnak soha nem mondták el, hogy apja miért is csalódott benne. Annyit tudott, hogy egy, a születésekor elhangzott jóslatnak lehetett köze hozzá. De Abdalláh sosem vesződött azzal, hogy többet megtudjon, és rendesen utánajárjon a dolognak. Ehelyett már egészen kicsi korától kezdve csak ábrándokat szőtt róla. Az így megteremtett álmaiban valójában egy nagy hatalmú herceg rég elveszett fia volt, ami természetesen azt jelentette, hogy az apja valójában nem is volt az apja. Ez persze csak egy légből kapott álomkép volt, ezzel Abdalláh is tisztában volt. Hisz mindenkitől azt hallgatta, hogy az apjára ütött, és hogy az ő vonásait örökölte. Amikor tükörbe nézett, egy határozottan jóképű, vékony fiatalembert látott, markáns, sólyomszerű arcvonásokkal. Tudta, hogy kiköpött mása apja fiatalkori énjének, persze eltekintve attól a ténytől, hogy apja pompás, sűrű bajuszt növesztett, míg Abdalláh a dúsabb hatás érdekében folyvást igyekezett összefésülgetni a felső ajka fölött pelyhedző néhány szőrszálat – szám szerint hat darabot –, és csak remélni merte, hogy azok hamarosan megszaporodnak.

Sajnálatos módon abban is mindenki egyetértett, hogy Abdalláh az édesanyjától – apja második feleségétől – örökölte a jellemét. A nő ugyanis mindig is álmodozó és félénk volt – és nagy csalódás mindenki számára. Abdalláhot ez nem igazán zavarta. Egy szőnyegkereskedő élete amúgy is vajmi kevés lehetőséget kínált a bátorság fitogtatására, és ő összességében elégedett is volt vele. A bódé, amelyet megvásárolt, bár kicsi volt, de meglehetősen jó helyen feküdt. Egész közel volt a nyugati negyedhez, ahol a gazdagabb polgárok éltek mesés kertekkel körülvett hatalmas házaikban. Ami még ennél is jobb volt, hogy a bódé pont a bazár azon részén feküdt, ahova az északi sivatagon túlról érkező szőnyegkészítők legelőször betették a lábukat Zanzib városába. Bár mind a gazdagok, mind a szőnyegkészítők általában a bazár közepén lévő nagyobb üzleteket keresték fel, de közülük meglepően sokan voltak hajlandóak megállni egy fiatal szőnyegkereskedő bódéjánál, amikor az említett kereskedő eléjük sietett, és útjukat keresztezve a lehető legkifinomultabb udvariassággal alkalmi vételeket és hatalmas kedvezményeket ajánlott nekik.

Így Abdalláh gyakran tudott lecsapni a legjobb minőségű szőnyegekre, még mielőtt bárki más szemet vethetett volna rájuk, aztán nyereséggel adhatott túl rajtuk. Mikor épp nem volt dolga, leült kis bódéjában, és újra elmerült a soron következő álomképében. Ez így nagyon is kedvére való volt. Nyugalomban teltek hát napjai, és egyetlen gondját apja első feleségének rokonai okozták, akik havonta egyszer meglátogatták csak azért, hogy újfent rámutathassanak a hibáira.

– De hiszen nem is raksz félre rendesen a nyereségedből! – méltatlankodott egy végzetes napon Abdalláh apja első felesége bátyjának fia, Hakim (akit Abdalláh mélységesen gyűlölt).

Abdalláh elmagyarázta, hogy a befolyt nyereséget jobb fajta, még különlegesebb szőnyegek vásárlásába forgatja vissza. És igaz, így minden pénze az árukészletében volt, de az a bizonyos készlet napról napra egyre kitűnőbbé és értékesebbé vált. Mindene megvolt a megélhetéshez. És amint azt apja rokonaival is közölte, nem is volt szüksége többre, hiszen nem volt házas.

– Hát, pedig nagyon is illene már megnősülnöd! – ellenkezett Abdalláh apja első feleségének húga, Fatima (akit Abdalláh még Hakimnál is jobban megvetett). – Nem véletlenül mondogatom, hogy egy korodbeli fiatalembernek mostanra már legalább két felesége kellene legyen!

És Fatima nem elégedett meg az egyszerű szavakkal, ki is jelentette, hogy ezúttal ő maga lát neki feleséget keresni a fiúnak. Abdalláh egész testében beleborzongott a gondolatba.

– Ráadásul minél értékesebb az árukészleted, annál nagyobb eséllyel vetnek rá szemet holmi tolvajok, sőt, annál többet veszítesz, ha a bódéd esetleg kigyullad. Ebbe bele sem gondoltál? – erősködött Abdalláh apja első felesége nagybátyjának fia, Asszíf (akit Abdalláh még kevésbé szívelt, mint az előző két személyt együttvéve).

Abdalláh megnyugtatásképp biztosította Asszífot, hogy minden éjjel a bódéjában alszik, és nagyon is ügyel a lámpásokra. Erre apja első feleségének mindhárom rokona kelletlenül megrázta a fejét, megvetően ciccegett, majd elégedetlenül fintorogva elvonult. Ez általában azt jelentette, hogy most majd egy hónapig békén hagyják. Abdalláh megkönnyebbülten felsóhajtott, és már vissza is merült az álmodozásba.

Az álomkép mostanra már rendkívül részletgazdag volt. Abdalláh egy nagy hatalmú herceg fia volt benne, aki oly messze keletre élt, hogy még az országa nevét sem ismerték Zanzibban. Abdalláhot azonban kétéves korában elrabolta egy alávaló bandita, Kabul Akbá, akinek orra olyan kampós volt, mint egy keselyű csőre, és egyik orrcimpájában aranykarikát viselt. Egy ezüstözött markolatú pisztolya is volt, amellyel Abdalláhot fenyegette, és turbánján egy vérkő ragyogott, amely, úgy tűnt, emberfeletti erővel ruházta fel viselőjét. Abdalláh annyira megrémült, hogy bevette magát a sivatagba, ahol az a férfi talált rá, akit most már apjának nevezett. Ábrándozás közben nem vette figyelembe azt az apró tényt, hogy apja soha életében be nem tette a lábát a sivatagba; mi több, gyakran mondogatta, hogy aki Zanzibon túlra merészkedik, annak biztosan elment az esze. Abdalláh képzeletében mégis élénken élt a száraz, szomjúságtól gyötört, lábfájós út minden egyes rémálomszerű centimétere, amellyel meg kellett küzdenie, mielőtt a jólelkű szőnyegkereskedő rátalált. Hasonló részletességgel tudta elképzelni a palotát is, ahonnan elrabolták. A sokoszlopos trónterem padlóját zöld porfírkővel burkolták, és Abdalláh lelki szemei előtt felsejlett a női lakosztályok sora is, akárcsak a konyhák, amelyek mind a legnagyobb gazdagságról árulkodtak. A tetőn hét kupola volt, mindegyik veretett arannyal borítva.

Az utóbbi időben azonban legszívesebben arról a hercegnőről álmodozott, akivel már születésekor eljegyezték. A leány ugyanolyan előkelő származású volt, mint Abdalláh, és a távollétében csodálatos szépséggé cseperedett, tökéletes vonásokkal és hatalmas, ábrándos, mély, sötét szemmel. Saját palotája épp oly pompás volt, mint Abdalláhé. Angyalszobrokkal szegélyezett sugárúton lehetett megközelíteni, és hét márványudvaron kellett keresztülvonulni, ha az ember be akart lépni az épületbe. Minden udvar közepén egy-egy csodás szökőkút állt, a soron következő mindig sokkal díszesebb és gazdagabb az előzőnél. Az elsőt kriolitból, avagy jégkőből faragták, míg az utolsó udvaron már smaragdokkal kirakott platinakút köszöntötte az utazókat.

Ám Abdalláh aznap valamiért nem teljesen volt elégedett álomművével. Gyakran fogta el ez az érzés apja első feleségének rokonai látogatása után. Arra jutott, hogy minden valamirevaló palotát kertnek kell körülvennie. Abdalláh igencsak szerette a kerteket, bár vajmi keveset tudott róluk. A legtöbb tapasztalatát Zanzib nyilvános parkjaiban szerezte, ahol a gyep mindig le volt taposva, és virág is csak elvétve akadt. Nemegyszer költötte el ebédjét az egyik ilyen kertben, már amikor megengedhette magának, hogy bódéőrizeti díjat fizessen a félszemű Dzsamalnak. Dzsamal épp a szomszédban üzemeltette saját, rántott finomságokat árusító üzletét, és egy-egy pénzérméért cserébe alkalomadtán odakötötte a kutyáját Abdalláh bódéja elé. Abdalláh tisztában volt vele, hogy ez a kevéske tapasztalat nem igazán tette kertszakértővé, de bármi jobbnak ígérkezett annál, hogy a Fatima által kijelölt két jövőbeli feleségjelöltre gondoljon. Ezért inkább elmerült a hercegnője kertjének tervezgetésében. Gondolatai integető lombok közt és illatos sétányokon tekeregtek.

Legalábbis ezt szerette volna. Ám mielőtt Abdalláh igazán belefeledkezhetett volna az ábrándba, egy magas, piszkos ruhás férfi szakította félbe. Hóna alatt egy ugyancsak koszosnak tűnő szőnyeget szorongatott.

– Jól hírlik, hogy szőnyegeket vásárolsz eladásra, ó, becses ház fia? – kérdezte az idegen, és röviden meghajolt.

Zanzibban a vevők és az eladók mindig a leghízelgőbb és legcikornyásabb szavakkal illették egymást. Ottani mércével mérve ez a férfi megdöbbentően, udvariatlanul lényegre törő volt. Abdalláh már amúgy is bosszús volt, mert az álomkertje darabokra hullott az idegen szavai nyomán, így hát ő is szűkszavúan válaszolt.

– Így van, ó, sivatag királya! Valóban ezzel a nyomorult kereskedővel kívánsz árut cserélni?

– Nem csere a célom, hanem az eladás, ó, rongyhalom ura – javította ki az idegen.

Méghogy rongyhalom! – kelt ki magában Abdalláh. Ez aztán sértés volt a javából! Az Abdalláh boltja előtt kiállított szőnyegek egyike egy ritka, virágmintás, rojtos darab volt Ingaryból – vagy ahogy Zanzibban nevezték azt az országot, Ocsisztanból –, és legalább még két különleges szőttes volt odabent Inhikóból és Farktanból, amelyeket maga a szultán sem talált volna megvetendő dísznek a palotája egyik kisebbik szobájába. De persze Abdalláh nem adhatott hangot sérelmének és nem is dicsérhette magát, mert az szembement volna a zanzibi szokásokkal. Ehelyett hűvös kimértséggel meghajolt.

– Megeshet, hogy szerény és nyomorúságos létesítményem megadhatja azt, amit keresel, ó, vándorok gyöngye! – mondta, majd becsmérlő pillantást vetett az idegen piszkos sivatagi öltözetére, a férfi orrcimpáját ékítő rozsdásodó ékszerre és szakadt fejkendőjére.

– Még a nyomorúságosnál is nyomorúságosabb, ó, hatalmas padlóburkolat-árus – bólogatott egyetértően az idegen, majd a kezében szorongatott megviselt szőnyeg egyik végével Dzsamal felé bökött. A szakács tűzhelyén sülő tintahal kékes árnyalatú, halszagú füstfelhőket eregetett. – Nem hatja át a szomszédod tisztes tevékenységének illata az árudat? A polip illata igencsak ragaszkodó.

Abdalláhban csak úgy fortyogott a düh, így kénytelen volt alázatosan összedörzsölni tenyerét, hogy elrejtse haragos remegését. Az ilyesmit egyszerűen nem volt ildomos felemlegetni. Az idegen karjában heverő fakó és elnyűtt szőnyeget elnézve, a szőttesnek csak előnyére válhatott egy kis tintahalszag.

– Alázatos szolgádnak alapos gondja van arra, hogy a bódéja belsejét pazar illatszerekkel füstölje be, ó, bölcsesség hercege – felelte. – Talán herceg uram az orrának hőshöz illő érzékenysége ellenére mégis megmutatná ennek a koldus kereskedőnek az áruját?

– Hát persze hogy megmutatom, ó, makrélák közé vetett liliom – vágott vissza az idegen. – Mégis mi másért állnék itt?

Abdalláh vonakodva elhúzta az ajtóként szolgáló függönyt, és bevezette a férfit a bódéjába, ahol meggyújtotta a középső oszlopon lógó lámpást. Sietve körbeszimatolt, majd úgy döntött, nem fog illatos füstölőt pazarolni erre az emberre. A bódé levegőjében még elég erősen érződtek a tegnapi illatok.

– Ugyan mily pompát tervezel méltatlan szemem elé tárni? – kérdezte kétkedve.

– Ezt, alkalmi vételek vadásza – mondta a férfi, és egyetlen ügyes mozdulattal a padlóra terítette a szőnyeget.

Erre persze Abdalláh is képes volt, hisz egy szőnyegkereskedő hamar megtanulta az ilyesfajta dolgokat. Egyáltalán nem volt lenyűgözve. Kezét a ruhaujjába dugta, és a szemérmes szolgalelkűség pózában szemlélte az elé terített árut. A szőnyeg nem volt nagy, és így kigöngyölve még megviseltebbnek látszott, mint amire számított. Bár a mintája igencsak szokatlan volt, vagy legalábbis az lett volna, ha a nagy része nem kopott volna meg. A szőttes maradéka meglehetősen koszos volt, és még a szélei is rojtosodtak.

– Sajnálatos módon ez a szerény kereskedő legfeljebb csak három rézpénzt tud megadni ezért a felettébb díszes szőnyegért – jegyezte meg Abdalláh. – Ennyire telik karcsú kis erszényemből. Nehéz idők járnak, ó, tevecsorda terelője. Elfogadhatónak tartod az ajánlatot?

– ÖTSZÁZNÁL kevesebbet nem fogadok el – közölte az idegen.

– Tessék…? – képedt el Abdalláh.

– Ötszáz ARANYPÉNZ – tette hozzá a viseltes ruhás férfi.

– Ó, minden sivatagi zsiványok királya, minden bizonnyal kedveled a tréfát – nyögte Abdalláh. – Vagy talán miután kis bódémban a sülő tintahal szagát kifogásoltad, inkább egy módosabb kereskedőnél próbálkoznál?

– Nem különösebben – mondta az idegen. – De szívesen továbbállok, ha nem keltettem fel a figyelmed, ó, halárus szomszédja. Ez természetesen egy varázsszőnyeg.

Abdalláh ezt a mesét már hallotta korábban. Kezeit még mindig a kaftánja ujjába dugva meghajolt.

– Ezer és egyféle erényt rebesgetnek az ilyen szőnyegekről – felelte. – Erre a darabra mégis melyik vonatkozna, ó, dűnék dalnoka? Üdvözli az embert, mikor visszatér a sátrába? Békét hoz a háztartásra? Vagy talán – egyik lábujjával sokatmondóan megbökte a szőnyeg elnyűtt szélét – azt állítod, hogy ez a fenséges darab soha nem kopik el?

– Repül – vágta rá az idegen. – Oda repül, ahová a gazdája parancsolja, ó, csökevényes elmék közül a legcsökevényesebb.

Abdalláh a férfi komor arcát méregette, amelyre mély ráncokat vájt a sivatag. Az idegen gúnyos mosolya csak még jobban elmélyítette ezeket a vonalakat. Abdalláh rájött, hogy majdnem annyira nem kedveli ezt az embert, mint apja első felesége nagybátyjának fiát.

– Meg kell győznöd ezt a hitetlent – mondta végül. – Ha a szőnyeg valóban képes arra, amit állítasz, ó, hazudozás hercege, akkor talán sikerülhet valami alkut kötni.

– A legnagyobb örömmel – lépett a szőnyegre a magas férfi.

Ebben a pillanatban a szomszéd sütöde felől nagy ricsaj hallatszott. Ez eléggé megszokott volt a környéken, valószínűleg csak néhány utcagyerek próbált meg tintahalat lopni. Mindenesetre Dzsamal kutyája hangosan ugatni kezdett, majd megannyi kiabáló hang csapott össze, köztük Dzsamalé is. Ezt követően serpenyők hangos csattogása és forró zsír sercegése hallatszott, ami majdnem elnyomta a kiabálók zaját.

Zanzibban mindennapos volt a csalás. Abdalláh így hát egy pillanatra sem engedte, hogy a kinti hangzavar elterelje a figyelmét az idegenről és az ő szőnyegéről. Könnyen lehet, hogy a férfi megvesztegette Dzsamalt, hogy hangoskodjon. A férfi amúgy is elég sokat említette ideérkezése óta a tintahalárust, ami mindenképp gyanakodásra adott okot. Abdalláh szigorúan az idegen magas alakján tartotta a szemét, leginkább a szőnyegre helyezett piszkos lábán, de egyik szeme sarkából továbbra is az arcát figyelte. Látta, hogy a férfi ajka mozog. Éber füle még a szomszédból jövő lárma ellenére is pontosan ki tudott venni pár szót: „emelkedj félméternyire”. Értő figyelme csak még jobban fokozódott, amikor a szőnyeg kecsesen felemelkedett a padlóról, és nagyjából Abdalláh térdével egy magasságban lebegve megállt. Nem sok kellett hozzá, hogy az idegen szakadt fejfedője súrolja a bolt tetejét. Abdalláh emelőrudakat gyanított a szőnyeg alatt. Azután esetleges drótok után kutatott, amelyeket valaki ügyesen a tetőkárpitba akasztott. Megfogta a lámpást, és megdöntötte azt, hogy a fényével a szőnyeg fölött és alatt is mindent alaposan megvizsgálhasson.

Az idegen karba tett kézzel, arcán gúnyos mosollyal várta az alapos vizsgálat eredményét.

– Látod hát? – kérdezte. – Sikerült meggyőznöm a kétkedők legmakacsabbját? A levegőben állok, vagy sem?

A szomszédból áradó hangzavar még mindig fülsiketítő volt, így neki is kiabálnia kellett.

Abdalláh kénytelen volt elismerni, hogy a szőnyeg valóban lebeg, és hiába kereste oly bőszen, nem talált semmilyen támasztékot.

– Kis híján meggyőztél – kiáltott vissza. – A bemutató következő része az legyen, hogy te leszállsz, és én lovaglom meg ezt a szőnyeget.

– Ugyan miért? – ráncolta a homlokát az idegen. – Mit tud a többi érzéked hozzátenni ahhoz, ami a szemed elé tárul, ó, bizalmatlan baziliszkusz?

– Lehet, hogy ez egygazdás szőnyeg – kiabálta Abdalláh. – Ahogy az kutyáknál is nemegyszer megfigyelhető.

Dzsamal kutyája még mindig haragosan ugatott odakint, így magától értetődőn jött a gondolat. Hisz a szakács kutyája mindenkit megharapott, aki csak hozzáért, kivéve a gazdáját.

– Le! – adta ki az utasítást egy sóhajtást követően az idegen, mire a szőnyeg finoman a padlóra ereszkedett. A férfi lelépett róla, és Abdalláh felé biccentett.

– Tégy hát próbát, ó, sejkek legravaszabbika!

Abdalláh nagy izgalommal lépett a szőnyegre.

– Emelkedj félméternyire! – mondta, vagyis inkább kiáltotta Abdalláh. Úgy hangzott, mostanra már a városőrség képviselői is megérkeztek a szomszédos bódéhoz. Hangos fegyvercsörgés közepette nagy hangon követelték, hogy azonnal adjanak nekik számot a felbolydulás okáról.

Eközben a szőnyeg engedelmeskedett Abdalláhnak. Szép egyenletesen felemelkedett félméternyire, Abdalláh pedig rántást érzett a gyomrában. Sietve leült. A szőnyegen tökéletesen kényelmesen lehetett ülni, mintha csak erre találták volna ki. Olyan volt, mint egy nagyon feszes függőágy.

– Ez a szánalmasan lomha elme kezd meggyőződni – vallotta be az idegennek. – Milyen árat is említettél, ó, nagylelkűség példaképe? Kétszáz ezüst?

– Ötszáz ARANY – jött a válasz. – Mondd meg a szőnyegnek, hogy szálljon le, és akkor nyélbe üthetjük az üzletet.

– Le, ereszkedj a padlóra! – adta ki az utasítást Abdalláh, a szőnyeg pedig engedelmeskedett. Ezzel eloszlatta Abdalláh maradék kis kétségét is arról, hogy az idegen esetleg mondott neki valami más utasítást is, mikor Abdalláh fellépett rá, amit elnyomott a szomszédból jövő lárma. Abdalláh talpra állt, és kezdetét vette az alkudozás.

– Az erszényem tartalma legfeljebb százötven aranyra rúg – jelentette ki Abdalláh. – És azt is csak akkor, ha kirázom, és a varrások mentén is alaposan végigtapogatom.

– Akkor javaslom, vedd elő a másik erszényed is – javasolta az idegen –, és nyúlj be a vánkosod alá! Nagylelkűségem határa nem kevesebb mint négyszázkilencvenöt arany. Más körülmények között semmi pénzért meg nem válnék tőle, csakis a legégetőbb szükség visz most erre.

– Bal cipőm talpába rejtve megeshet, rálelek még negyvenöt aranyra – jött Abdalláh válasza. – Amit csakis a legnagyobb vészhelyzetre tartogatok, ez az én szánalmas kis vagyonom.

– Vizsgáld csak meg a jobb cipőd talpát is! – folytatta az idegen. – Négyszázötven.

És ez így ment tovább. Egy órával később az idegen kétszáztíz arannyal az erszényében távozott a bódéból, Abdalláh pedig egy valódi, bár kissé kopottas varázsszőnyeg boldog tulajdonosává vált. Még mindig kételkedett a szerencséjében. Úgy gondolta, hogy még egy szerényebb igényű sivatagi vándor sem vált volna meg négyszáz aranynál kevesebbért egy igazi repülőszőnyegtől, legyen az akármilyen elnyűtt is. Rendkívül hasznos volt az ehhez hasonló holmi, még egy tevénél is sokkalta jobb, mert a szőnyeget nem kellett abrakolni. És egy valamirevaló teve is négyszázötven aranynál kezdődött.

Biztos volt benne valami trükk. Máris eszébe jutott egy bevált fondorlat, amiről még korábban hallott. Általában lovak vagy kutyák eladásánál szokták alkalmazni. Hirtelen felbukkan egy ember, aki igencsak áron alul elad egy hiszékeny, ámde bizakodó földművesnek vagy vadásznak egy igazán kiváló állatot, mondván, hogy szorítja a szükség, hisz csak ez az üzlet áll közte és az éhhalál között. Az elragadtatott gazda (vagy vadász) elzárja a lovat az istállóba (vagy a kutyát az ólba) éjszakára. Reggel viszont az állatnak csak hűlt helyét találja, hisz az arra volt idomítva, hogy lecsúsztassa a kantárját (vagy nyakörvét), és az éj leple alatt visszatérjen az eredeti gazdájához.

Abdalláh úgy vélte, hogy egy kellően engedelmes szőnyeget hasonlóképp ki lehet képezni. Így mielőtt elhagyta volna a bódéját, nagy óvatossággal az egyik tartóoszlop köré tekerte a varázsszőnyeget. Ezután egy egész gombolyag erős zsineget csomózott rá, amit aztán a fal tövében lévő egyik vasrúdhoz kötött.

– Innen ugyan nem tudsz kereket oldani – mondta a szőnyegnek, majd kiment, hogy kiderítse, mi történt a szomszéd árusnál.

Odakint most minden csendes és rendezett volt. Dzsamal a pultjánál ült, és búsan ölelte magához kutyáját.

– Mi történt? – kérdezte Abdalláh.

– Néhány galád tolvajkölyök kiborította az összes tintahalamat! – felelte gyászosan Dzsamal. – Az egész napi készletem a földön végezte, elveszett, ennyi volt!

Abdalláh annyira elégedett volt az imént kötött üzletével, hogy két ezüstöt adott Dzsamalnak, hogy vegyen belőle még több tintahalat. Dzsamal sírva hálálkodott, és átölelte jótevőjét. A kutyája nemhogy nem harapta meg Abdalláhot, de még a kezét is megnyalta. Abdalláh elmosolyodott. Élvezte az életet. Fütyörészve indult finom vacsorát keresni, a kutya pedig őrizte a bódéját.

Amikor az est már vörösre festette az eget Zanzib kupolái és minaretjei mögött, Abdalláh még mindig fütyörészve tért vissza az üzletéhez. Tele volt tervekkel, miszerint majd magának a szultánnak adja el a szőnyeget, méghozzá igen magas áron.

A varázstárgyat pontosan ott találta, ahol hagyta. Vagy talán jobb lenne, ha a nagyvezírt keresné fel? – tűnődött mosakodás közben. És akkor felvethetné neki, hogy a nagyvezír maga ajándékozhatná meg vele a szultánt. Így még több pénzt kérhetne érte. A gondolatra, hogy milyen értékes tárgy birtokába került, ismét elkezdte nyomasztani a történet a lóról, amelyet arra idomítottak, hogy kicsússzon a kantárból. Ahogy belebújt a hálóköntösébe, Abdalláh szinte már látta is maga előtt, hogy a szőnyeg kiszabadul béklyóiból. Amilyen öreg volt már, annyira hajlékony. Valószínűleg nagyon jól beidomították, bizonyára ki tud csusszanni a zsineg alól. Még ha nem is így történik, tudta, hogy egész éjjel nem jön majd álom a szemére a gondolattól.

Végül nem bírt magával. Óvatosan elvágta a zsineget, és a szőnyeget a legértékesebb szőttesei halmára terítette, amelyet ágynak is használt. Aztán felvette a hálósipkáját – amire szükség is volt, mert a sivatag felől éjjelente dermesztő szél fújt, és hideg huzattal töltötte meg a bódét –, magára terítette a takaróját, elfújta a lámpását, és elaludt.

II. fejezet

Amelyben Abdalláhot összetévesztik egy fiatal hölggyel

Arra ébredt, hogy a gyepen fekszik egy kertben, amely ezerszer szebb, mint amit valaha is elképzelt. A szőnyeg még mindig alatta hevert.

Abdalláh meg volt győződve róla, hogy álmodik. Hisz itt volt előtte az a kert, amelyet akkor próbált gondolatban felépíteni, amikor az idegen oly durván megzavarta és félbeszakította ábrándozását. A hold majdnem teljesen megtelt, magasról szórta sápadt fehér fényét a fűben elterülő sok száz apró kis illatos virágra. A fákon kerek, sárga lámpások lógtak, eloszlatva a hold által keltett sűrű fekete árnyakat. Abdalláhnak nagyon kedvére való volt ez a fajta megvilágítás. Az összeolvadó fehér és sárga fénynek köszönhetően tekintete egy elegáns oszlopokon nyugvó íves árkádra siklott a gyep túloldalán, melyet alaposan benőttek a kúszónövények. Még távolabb, valahol az oszlopok mögött víz csobogott halkan valami rejtett forrásból.

A kert olyan csábítóan hűvös és mennyei volt, hogy Abdalláh felállt, és elindult a titkos csermely után kutatni. Végigsétált az oszlopsor mentén, ahol csillagvirágok simogatták az arcát. Mind fehéren és békésen lengedeztek a holdfényben, miközben másfajta, harangszerű virágok a lehető a legmámorítóbb és legfinomabb illatot ontották magukból. Abdalláh, ahogy az ember ezt álmaiban teszi, ráérősen bolyongott a kertben. Emitt végigsimított egy nagy, viaszos szirmú liliomon, majd amott megcsodált egy halovány színű rózsákkal teli sarkot. Még soha nem álmodott ilyen szépet.

A csobogás forrására végül néhány jókora, harmattól csillogó, páfrányszerű bokor mögött lelt rá. Egy egyszerű márvány szökőkút volt az, egy másik pázsitos részen. A kutat megvilágították a környező bokrokra aggatott lámpafüzérek, amelyek a fodrozódó vizet arany és ezüst félholdak örvénylő csodájává változtatták. Abdalláh megbűvölten sétált felé.

Már csak egy dolog hiányzott ahhoz, hogy teljes legyen az elragadtatása, és mint minden tökéletes álomban, nem kellett sokáig várnia rá. Egy rendkívül bájos lány jött felé a gyepen keresztül, mezítláb, puhán lépkedve a nedves fűben. Könnyű, libbenő fátyolszövetből készült ruhája karcsú, de nem túl sovány alakot sejtetett. Pont olyan volt, mint a hercegnő Abdalláh álmaiból. Amikor közelebb ért hozzá, Abdalláh már látta, hogy a lány arca nem olyan tökéletes ovális alakú, mint amilyennek álmai hercegnőjét megálmodta, és hatalmas, sötét szeme sem olyan ábrándos. Sőt, nyíltan, nyilvánvaló érdeklődéssel vizsgálta Abdalláh arcát. Abdalláh sietve hozzáigazította az álomképét, mert a lány minden kétséget kizáróan szépséges volt. És amikor megszólalt, a hangja minden volt, amire valaha is vágyhatott: könnyed és vidám volt, mint a szökőkút vizének csobogása, ráadásul hallatszott rajta, hogy egy nagyon határozott személyhez tartozik.

– Valamiféle újfajta szolga vagy? – kérdezte.

Az álmok szereplői mindig furcsa dolgokat kérdeznek, gondolta Abdalláh.

– Nem, képzeletem remekműve – felelte. – Tudd: egy távoli herceg rég elveszett fia vagyok.

– Ó! – lepődött meg a lány. – Úgy már mindjárt más. Ez azt jelenti, hogy te másfajta lány vagy, mint én?

– Nem vagyok lány! – ellenkezett Abdalláh, zavartan bámulva álmai hölgyét.

– Biztos vagy benne? – ráncolta a homlokát a lány. – De hisz te is hosszú ruhát viselsz.

Abdalláh végignézett magán, és rádöbbent, hogy ahogy az az álmokban megszokott, a hálóköntöse van rajta.

– Ez csak szokatlan, külföldi viseletem – vágta rá sietve. – A hazám messze-messze van innen. Biztosíthatlak róla, hogy férfi vagyok.

– Ó, nem – mondta határozottan a lány. – Nem lehetsz férfi. Nem úgy nézel ki. A férfiak kétszer olyan vaskosak, mint te, és a hasuk pedig kövér, igencsak pocakosak. Az arcukat ősz szőrzet borítja, a fejük tetején pedig csak fényes bőr van. Neked viszont haj van a fejed búbján, épp úgy, mint nekem, az arcodon pedig szinte semmi. – Aztán amikor Abdalláh meglehetősen felháborodottan a felső ajka felett növögető hat szőrszálra simította a kezét, még megkérdezte: – Vagy talán sima bőr van a sipkád alatt?

– Természetesen nem! – felelte Abdalláh, aki büszke volt sűrű, hullámos hajára. A fejéhez kapott, és lekapott róla valamit, ami a hálósipkájának tűnt. – Nézd csak!

– Ó…! – A lány kedves arca igencsak zavart volt. – A hajad majdnem olyan szép, mint az enyém. Nem értem.

– Azt hiszem, én sem értem – mondta Abdalláh. – Lehetséges, hogy ezelőtt nem találkoztál túl sok férfival?

– Persze hogy nem! – vágta rá a lány. – Ne butáskodj! Eddig csakis az apámat láttam. De őt elég sokszor, úgyhogy igenis tudom, milyen egy férfi.

– De hát… te soha nem mész ki? – kérdezte tanácstalanul Abdalláh.

– Hiszen most is kint vagyok! – nevetett a lány. – Ez az én éjszakai kertem. Apám építtette nekem, hogy ne csúfíthasson el a napfény.

– Úgy értem, ki a városba, hogy láthasd az embereket – pontosított Abdalláh.

– Hát, nem, még nem – ismerte be a lány. Mintha ez kicsit zavarta volna, így elfordult Abdalláhtól, és leült a szökőkút szélére. Onnan újra visszapillantott rá. – Apám azt mondta, miután férjhez megyek, talán néha kimehetek majd a városba, ha a férjem megengedi, de nem ebbe a városba. Apám egy ocsisztani herceghez akar feleségül adni. Addig persze ezeken a falakon belül kell maradnom.

Abdalláh korábban már hallott róla, hogy Zanzibban néhány különösen jómódú ember szinte fogolyként tartja a lányait, sőt, még a feleségeit is, gazdag otthonában. Oly sokszor kívánta már, bárcsak valaki így tartaná apja első feleségének húgát, Fatimát is. De most, ahogy ebben az álomban járt, úgy érezte, ez a szokás teljesen észszerűtlen, és egyáltalán nem igazságos ezzel a bájos lánnyal szemben. Micsoda különös dolog már, hogy még azt sem tudja, hogy néz ki egy átlagos fiatal férfi!

– Bocsásd meg kérdésem, de az ocsisztani herceg egészen véletlenül nem öreg, és talán egy kicsit csúnya is? – kérdezte.

– Nos – kezdte a lány, és láthatóan nem volt biztos a válaszában –, apám azt mondja, hogy a herceg épp élete virágában van, ahogyan az apám maga is. De azt hiszem, az igazi gond a férfiak erőszakos természetében rejlik. Ha egy másik férfi előbb látna meg engem, mint a herceg, apám szerint azonnal belém szeretne, és elragadna, ami természetesen tönkretenné apám minden tervét. Azt mondja, a legtöbb férfi vadállat. Te is vadállat vagy?

– Egyáltalán nem – mondta Abdalláh.

– Gondoltam, hogy nem – mondta a lány, de azért aggódva nézett fel Abdalláhra. – Nem igazán tűnsz vadállatnak. Ez egészen bizonyossá teszi számomra, hogy valójában nem lehetsz férfi. – Láthatóan ő is azok közé az emberek közé tartozott, akik szeretnek ragaszkodni egy elmélethez, ha egyszer már megalkották azt. Miután egy pillanatig gondolkodott, újabb kérdéssel jött elő. – Lehetséges, hogy a családod bizonyos okokból szándékosan hazugságba ringatva nevelt fel téged?

Abdalláh szerette volna azt felelni, hogy ez pont fordítva van, és valójában a lány van hasonló helyzetben, de mivel ez udvariatlanság lett volna, csak megrázta a fejét, és arra gondolt, milyen nagylelkű ez a lány, hogy ennyire aggódik érte, és hogy az aggodalom az arcán csak még szebbé teszi vonásait. Arról nem is beszélve, ahogy a szeme milyen együttérzően csillog a szökőkút vizéről visszaverődő arany és ezüst fényben.

– Talán amiatt lehet, hogy egy távoli országból származol. – A lány megpaskolta maga mellett a szökőkút szélét. – Ülj csak le, és mesélj el róla mindent!

– Először elárulnád a neved? – kérdezte Abdalláh.

– Elég buta név – kezdte idegesen a lány. – Engem Éji Virágnak hívnak.

Ez épp tökéletes név álmai lányának, gondolta Abdalláh. Csodálattal nézett le rá.

– A nevem Abdalláh – mutatkozott be ő is.

– Tehát még férfinevet is adtak neked! – hitetlenkedett dúltan Éji Virág. – Kérlek, ülj le, és mesélj el mindent!

Abdalláh letelepedett mellé a márványpadkára, és arra gondolt, hogy ez az álom nagyon is valóságosnak érződik. Hiszen még a kő is hideg. A szökőkútból kicsapódó víz beleivódott a hálóköntösébe, és Éji Virág édes rózsavízillata a lehető legélethűbben keveredett a kertben díszlő virágok aromájával. És mivel egy álomban járt, ebből az következett, hogy korábbi ábrándjai itt mind igaznak tekinthetőek. Abdalláh tehát mindent elmesélt neki a palotáról, amelyben hercegként élt, és arról, hogyan rabolta el Kabul Akbá, és hogyan szökött el a sivatagba, ahol a szőnyegkereskedő rátalált. Éji Virág aggódó együttérzéssel hallgatta.

– Milyen rémisztő! Milyen fárasztó lehetett! – döbbent meg. – Lehet, hogy a nevelőapád szövetkezett a banditákkal, hogy megtévesszen téged?

Abdalláhban egyre erősödött a bűntudat, hogy bár csak álmodik, mégis hamis ürüggyel nyerte el a lány együttérzését. Rábólintott hát, hogy az apja akár Kabul Akbá zsoldjában is állhatott, majd témát váltott.

– Térjünk inkább vissza a te apádhoz és az ő terveihez! – javasolta. – Kicsit furcsának tűnik nekem, hogy úgy menj hozzá ehhez az Ocsisztanból származó herceghez, hogy sosem láttál más férfiakat, akikkel összehasonlíthatnád őt. Honnan fogod tudni, hogy szereted-e, vagy sem?

– Igazad van – mondta Éji Virág. – Ez néha engem is aggaszt.

– Akkor megmondom, mi lesz! – jelentette ki Abdalláh. – Mi lenne, ha holnap este visszajönnék, és elhoznám neked annyi férfi képét, amennyit csak találok? Így összevethetnéd velük a herceget.

Álom vagy sem, Abdalláhnak egyáltalán nem volt kétsége afelől, hogy holnap visszatér. Ráadásul ez megfelelő ürügyet szolgáltatna neki.

Éji Virág egy ideig szótlanul mérlegelte az ajánlatot. Kezével átkulcsolta a térdét, és tanácstalanul hintázott előre-hátra. Abdalláh szinte látta, amint kövér, kopasz, ősz szakállú férfiak sorai vonulnak el a lelki szemei előtt.

– Biztosíthatlak róla – nyugtatgatta a lányt –, hogy a férfiak mindenféle méretben és alakban léteznek, nagyon is sokfélék.

– Akkor ez valóban igencsak tanulságos lenne – értett egyet a lány. – És legalább lenne egy kifogásom, hogy újra láthassalak. Az egyik legkedvesebb ember vagy, akivel valaha találkoztam.

Ez még inkább megerősítette Abdalláhot azon elhatározásában, hogy holnap visszatér. Azt mondta magának, hogy igazságtalan lenne ilyen tudatlanságban hagyni a lányt.

– Én is ugyanezt gondolom rólad – mondta félénken.

Ekkor, nagy csalódására, Éji Virág felállt, hogy visszavonuljon.

– Most már be kell mennem – mondta. – Egy első látogatás sosem tarthat tovább fél óránál, egyszerűen nem illik, és szinte biztos vagyok benne, hogy te már kétszer annyi időt töltöttél itt. De most, hogy már ismerjük egymást, legközelebb már legalább kétórányit maradhatsz.

– Köszönöm. Úgy lesz – bólintott Abdalláh.

Éji Virág rámosolygott, majd eltűnt a szökőkúton túl két virágos bokor mögött. Szétfoszlott, akár egy álomkép.

Ezután a kert, a holdfény és a kertben kavargó illatok már nem tűntek olyan érdekesnek. Abdalláh jobb híján elindult visszafelé arra, amerről jött. És ott, a holdfényes gyepen rátalált a szőnyegre. Teljesen megfeledkezett róla. De mivel álmában még mindig ott volt, egyszerűen csak lefeküdt rá, és újra elaludt.

Néhány órával később arra ébredt, hogy a bódéja résein keresztül vakító napfény szűrődik be. A tegnapelőtti füstölő levegőben terjengő szagát olcsónak és fojtogatónak érezte. Valójában az egész fülke dohosnak, áporodottnak és szegényesnek tűnt. És még a füle is fájt, mert úgy tűnt, az éjszaka folyamán a hálósipkája leesett a fejéről. De legalább, állapította meg, miközben a fejfedőt kereste, a szőnyeg nem tűnt el az éjszaka folyamán. Még mindig ott volt alatta. Ez volt az egyetlen jó dolog, amit fel tudott fedezni ebben a hirtelen teljesen unalmasnak és lehangolónak tűnő életben.

Ekkor Dzsamal hangja szűrődött be odakintről. Szólt, hogy elkészült a reggelijük. Úgy tűnt, még mindig hálás az ezüstpénzekért. Abdalláh örömmel rántotta szét bódéja függönyét. A távolban kakasok kukorékoltak. Az ég kékesen ragyogott, és az erős napfény sugarai átvágtak a bódé belsejében szálló poron és a régi füstölők illatfelhőjén. Abdalláh még ebben az erősebb fényben sem találta a sipkáját. Valahogy lehangoltabbnak érezte magát, mindig eddig bármikor.

– Mondd csak, veled is előfordul néha, hogy megmagyarázhatatlanul szomorúnak érzed magad bizonyos napokon? – kérdezte Dzsamaltól, mikor már mindketten törökülésben fogyasztották reggelijüket a nap sugarai által melengetve.

– Nagyon lehangolt lettem volna ma, ha nem segítesz ki – mondta Dzsamal, ahogy gyengéd mozdulattal kutyájának nyújtott egy falat édes süteményt. – Úgy hiszem, valaki fizetett azoknak a nyomorult utcakölyköknek, hogy meglopjanak. Túl alaposak voltak. Ráadásul a városőrség is megbírságolt. Azt a részt mondtam már? Azt hiszem, ellenségeim vannak, barátom.

Bár ez megerősítette Abdalláh gyanúját a szőnyegárus idegennel szemben, mégsem jutott vele sokra.

– Talán jobban kellene ügyelned arra, hogy kit is harap meg a kutyád – javasolta Abdalláh.

– Azt már nem! – ellenkezett Dzsamal. – A szabad akarat híve vagyok. Ha a kutyám úgy dönt, hogy rajtam kívül az egész emberi fajt gyűlölni akarja, akkor ki vagyok én, hogy megakadályozzam ebben?

Reggeli után Abdalláh ismét a hálósipka keresésébe fogott. De bárhogy is kutatott, egyszerűen sehol nem találta. Megpróbált visszaemlékezni arra, mikor is viselte utoljára. Amikor előző este lefeküdt aludni, és azon gondolkodott, hogy elviszi a szőnyeget a nagyvezírnek, akkor, biztosan emlékszik, még rajta volt. Azután jött az az álom. Rájött, hogy akkor viselte utoljára. Most már emlékezett rá, hogy levette, mikor be akarta bizonyítani Éji Virágnak (mily csodás név!), hogy ő bizony nem kopasz. Onnantól kezdve, már amennyire vissza tudott rá emlékezni, a kezében szorongatta a sipkát egészen addig a pillanatig, amíg le nem ült a lány mellé a szökőkút szélére. Azután, amikor Kabul Akbá általi elrablásának történetét mesélte, tisztán emlékezett rá, hogy beszéd közben mindkét kezével buzgón gesztikulált, és tudta, hogy a hálósipka akkor már nem volt nála. Az kicsit sem volt meglepő, hogy az álmokban nemegyszer csak úgy eltűnnek a dolgok, de a jelek mégis arra utaltak, hogy akkor ejtette el, amikor leült a kútnál. Lehetséges lenne, hogy a szökőkút melletti füvön hagyta? Ez azt jelentené…

Abdalláh mozdulatlanná dermedve állt a fülke közepén. A napsugarak táncát bámulta, és furcsamód már nem zavarták a bent szálldosó porszemek és a régi füstölőillat. A mennyország arany hírnökeinek érezte a nap sugarait.

– Hát nem álom volt! – suttogta hitetlenül. Nyomott hangulata teljesen eltűnt. Valahogy még maga a légzés is könnyebbé vált. – Valóságos volt!

Elmélázva állt meg, és lenézett a varázsszőnyegre. Az is benne volt az álmában. Ez csak egy dolgot jelenthet…

– Szóval elmondhatjuk, hogy egy gazdag ember kertjébe vittél, amíg az igazak álmát aludtam – mondta neki. – Talán álmomban beszéltem, és erre utasítottalak? Elég valószínű. Kertekről álmodoztam. Te aztán még értékesebb vagy, mint eddig gondoltam!

III. fejezet

Amelyben Éji Virág számos fontos felfedezést tesz

Abdalláh gondosan újra a tartóoszlop köré kötözte a szőnyeget, majd a bazárba ment, ahol felkereste az ott munkálkodó különféle művészek legügyesebbikének standját.

A szokásos nyitó udvariaskodás után, amely során Abdalláh az írószerszámok hercegének és a krétapor varázslójának nevezte a művészt, mire ő azzal kontrázott rá, hogy Abdalláhot a vásárlók krémjének és az éleslátás császárának hívta, Abdalláh azt mondta:

– Szükségem lenne néhány rajzra. Mindenféle méretű, alakú és küllemű férfiúról, akit csak valaha is láttál. Rajzolj nekem királyokat és koldusokat, kereskedőket és munkásokat, kövéreket és soványakat, fiatalokat és öregeket, jóképűeket és rusnyákat, és egyszerű átlagembereket is. Ha a felsoroltak között akad olyan, amilyennel még magad sem találkoztál, akkor képzeld el őket, ó, ecsetek vezíre! Ám ha képzelőerőd cserben hagyna, amit aligha tartok valószínűnek, ó, művészek legnemesebbike, akkor csak annyit kell tenned, hogy kilesel az utca forgatagára, megfigyelsz és másolsz.

Abdalláh kinyújtotta egyik karját, és a bazárban vásárló, tolakodó tömegre mutatott. Már-már a könnyek kerülgették, amikor belegondolt, hogy Éji Virágnak sohasem lehetett része ebben a hétköznapi látványban.

– Természetesen, emberiség nemes csodálója. – A művész kétkedve simított végig kócos szakállán. – Mi sem egyszerűbb ennél. De ó, ítélkezés igazgyöngye, talán elmagyarázhatnád e szerény rajzolónak, hogy miért van szükséged e rengeteg férfiportréra.

– Miért akarná ezt tudni a rajzasztal ragyogó fejedelme? – kérdezett vissza döbbenten Abdalláh.

– Semmi másért, vásárlók legkifinomultabbika, mint hogy e hajlott hátú, nyomorult féregnek tudnia kell, milyen eszközöket is használjon – válaszolta a művész. Ám valójában egyszerűen csak kíváncsi volt erre a rendkívül szokatlan megrendelésre. – Hisz nem mindegy, hogy olajjal festek fára vagy vászonra, pennával papirosra vagy pergamenre, esetleg egész falat betöltő freskót óhajtanál? Mindez attól függ, hogy te, a mecénások között is legfénylőbb gyöngyszem, mit kívánsz a portrékkal kezdeni.

– Á, a papír megfelelő lesz, köszönöm – vágta rá sietve Abdalláh. Egyáltalán nem akarta nyilvánosságra hozni az Éji Virággal való találkozását. Egyértelmű volt számára, hogy a lány apja minden kétséget kizáróan nagyon gazdag ember, aki bizonyára tiltakozna az ellen, hogy egy fiatal szőnyegkereskedő más férfiakat is megmutasson leányának a kinézett ocsisztani hercegen kívül. – A portrék egy ágyhoz kötött szerencsétlen örömére készülnek, aki soha nem volt képes úgy járni az emberek közt, mint mások.

– Akkor hát a nagylelkűség megtestesült mintaképével állok szemben – felelte a művész, és beleegyezett, hogy meglepően kis összegért elkészíti a képeket. – Nem, nem, szerencse gyermeke, ne köszönd meg nekem! – kérlelte, amikor Abdalláh megpróbálta kifejezni háláját. – Három okom is van. Először is, sok ilyen portrét készítettem már a magam örömére, és nem lenne tisztességes tőlem, ha ezekért pénzt kérnék tőled, hiszen amúgy is megrajzoltam volna őket. Másodszor, az általad adott feladat tízszer érdekesebb, mint a szokásos munkám, amely abból áll, hogy különféle portrékat készítek fiatal hölgyekről vagy épp a vőlegényeikről, esetleg lovakról és tevékről, akiket és amiket mindig meg kell szépítenem, függetlenül a valóságtól. De festek még portrékat ragacsos gyermekekről is, akik szülei azt szeretnék, hogy porontyaik igazi kis angyaloknak tűnjenek – ismét csak a valóságtól függetlenül. Harmadik okom pedig az, hogy úgy hiszem, őrült vagy, legnemesebb megrendelőm, és balszerencsés lenne kihasználnom téged.

Szinte rögtön híre ment a bazárban, hogy a fiatal Abdalláh, a szőnyegkereskedő eszét vesztette, és minden eladásra kínált portrét megvásárol.

Abdalláhnak ez nagy bosszúságot okozott. A nap hátralévő részében folyamatosan megzavarták az önjelölt portréárusok. Hosszú és cikornyás beszédeket tartottak a nagyanyjuk arcképéről, amelytől csakis a szegénység fenyegető árnya kényszeríti őket megválni; vagy épp a szultán versenytevéjének portréjáról, amely – hogy, hogy nem – leesett egy szekér hátuljáról; vagy arról a medalionról, amely kedves húguk képét hordozza magában. Abdalláhnak igen sok idejébe telt, mire megszabadult ezektől az emberektől. Bár nemegyszer az is megesett, hogy tényleg megvásárolt egy-egy festményt vagy rajzot, ha a tárgya férfi volt. Ez persze visszajutott a bazárbeliekhez is, és csak még többen jöttek.