LÁTHATATLAN NŐK

Félresöpört tények a férfiak világában

Caroline Criado Perez

GABO

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Caroline Criado Perez: Invisible Women: Data Bias in a World Designed for Men

Chatto & Windus, an imprint of Vintage, Penguin Random House, London, 2019

Fordította: Kránicz Dorottya

Tördelés: Gelányi Mariann

Borítóterv: © Sophie Harris

Korrektúra: Kótai Kata

INVISIBLE WOMEN. Copyright © 2019 Caroline Criado Perez

All rights reserved.

Hungarian translation © Kránicz Dorottya, 2019

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2019

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

ISBN 978-963-406-938-6

Elektronikus verzió v1.0

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

A nőknek, akik nem engednek: maradjatok ilyen baromi bonyolultak

Tartalom

Előszó

Bevezető: Az alapértelmezett férfi

Első rész: Mindennapi élet

1. fejezet: Lehet-e szexista a hótakarítás?

2. fejezet: Nemsemleges mosdó piszoárokkal

Második rész: Munkahelyek

3. fejezet: A hosszú péntek

4. fejezet: A meritokrácia mítosza

5. fejezet: A Henry Higgins-effektus

6. fejezet: Kevesebbet érni, mint egy pár cipő

Harmadik rész: Tervezés

7. fejezet: Az eke-elmélet

8. fejezet: Univerzális termékek férfiaknak

9. fejezet: Tengernyi pasas

Negyedik rész: Az orvosnál

10. fejezet: Nem hatnak a gyógyszerek

11. fejezet: Yentl-szindróma

Ötödik rész: Közélet

12. fejezet: Ingyenesen kihasználható erőforrás

13. fejezet: Női bukszából férfi tárca

14. fejezet: A női jogok is emberi jogok

Hatodik rész: Amikor elromlik

15. fejezet: Ki építi újjá?

16. fejezet: Nem a katasztrófa végez veled

Utószó

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

„Világunk reprezentációja, akárcsak a világ maga, a férfiak munkája. A saját nézőpontjukból írják le, amelyet összekevernek az abszolút igazsággal.”

SIMONE DE BEAUVOIR

Előszó

Az emberiség írott történelmének nagy része egyetlen hatalmas adatszakadék. Kezdve a vadászóférfi-hipotézistől[1], a múlt krónikásai kevés teret hagytak a nők szerepének az emberiség evolúciójában, legyen szó kulturális vagy biológiai fejlődésről. Ehelyett a férfiak életét választották az emberiség sorsának képviseletére. Ha az emberiség másik felének életéről van szó, gyakran nem marad más, csak a csend.

És ezek a csendek mindenhol ott vannak. Az egész kultúránkat kilúgozzák. A filmművészetet, a híreket, az irodalmat, a tudományt, a várostervezést, a gazdaságot. A történeteket, amiket múltról, jelenről és jövőről mesélünk. Ezeket mind megbélyegzi – eltorzítja – egy nőalakot mintázó „hiányzó jelenlét”. Ez a nemek közötti adatszakadék[2].

De a nemek közötti adatszakadék nem csupán a csendről szól. Ezeknek a csendeknek, a szakadékoknak, következményei is vannak. Hatással vannak a nők életére minden egyes nap. A hatás lehet viszonylag csekély: mondjuk, reszketni a hidegtől egy irodában, amelynek hőmérséklete a férfiak testhőmérsékletéhez lett igazítva, vagy bajlódni a legfelső polc elérésével, amelyet a férfiak magasságához mértek ki. Mindez nyilvánvalóan idegesítő. Kétségtelenül igazságtalan.

De nem életveszélyes. Nem úgy, mint karambolozni egy autóval, melynek biztonsági kialakítása során nem számoltak a nők fizikai jellemzőivel. Nem úgy, mint egy szívroham, amit azért nem diagnosztizáltak, mert a tüneteit „atipikusnak” ítélték. Az ilyen helyzetbe került nők számára akár halálos is lehet a férfiaktól nyert adatok köré épült világ.

Az egyik legfontosabb, amit a nemek közötti adatszakadékról el kell mondanunk, az, hogy általában véve nem rosszindulat, még csak nem is szándékosság áll mögötte. Épp ellenkezőleg. Egyszerűen egy olyan gondolkodásmód eredménye, amely már évezredek óta velünk van, és inkább egyfajta nem gondolkodásként határozható meg. Vagy még inkább kettős nem gondolkodásként: a férfiak létezése magától értetődő, miközben a nőkről nem is esik szó. Mert amikor azt mondjuk, ember, tulajdonképpen úgy értjük, férfi.

Ez a megfigyelés nem számít újdonságnak. Simone de Beauvoir már 1949-ben azt írta: „Az emberiség hímnemű, a férfi a nőt nem mint olyat, hanem önmagához viszonyítva határozza meg, nem tartja autonóm lénynek […] A férfi a Szubjektum és az Abszolútum, a nő a Másik.”[3] Ami újdonság, az a kontextus, amelyben a nő továbbra is a Másik marad. Ez a kontextus egy olyan világ, amely egyre inkább támaszkodik az adatokra, és egyre inkább függ is tőlük. És itt nagy adathalmazokról (big data) van szó. Amelyekből aztán a nagy számítógépek a nagy algoritmusaikkal levonják a nagy igazságokat. De amikor a nagy adathalmazokban nagy csendek tátonganak, ezek az igazságok legjobb esetben is csak féligazságok. Sőt a nők esetében gyakran egyáltalán nem is számítanak igazságnak. Ahogy az informatikusok szokták mondani: „Ha a bemenő adatod szemét, a kimenő adatod is szemét lesz.”

Ez az új kontextus még sürgetőbbé teszi a nemek közötti adatszakadék megszüntetését. A mesterséges intelligenciák ma már képesek segíteni az orvosokat a diagnosztikában, átnézik a munkára jelentkezők önéletrajzait, vagy akár le is vezénylik az állásinterjúkat. A mesterséges intelligenciákat azonban szakadékoktól hemzsegő adathalmazok alapján fejlesztették ki – és mivel az algoritmusokat gyakran szabadalmaztatott szoftverként védik, nem is tudjuk, hogy számoltak-e ezekkel a szakadékokkal. A rendelkezésünkre álló bizonyítékok alapján egyáltalán nem úgy fest a helyzet.

Számok, technológia, algoritmusok – mindezek kulcsfontosságúak a Láthatatlan nők története szempontjából. De csupán az egyik felét mesélik el. Az adat csak egy másik szó az információra, az információnak pedig számtalan forrása lehet. Igen, a statisztikák is információkat hordoznak, de az emberi tapasztalat is. Ezért amellett fogok érvelni, hogy amikor olyan világot igyekszünk tervezni, amely mindenki igényeit kielégíti, a nőkre is szükségünk van. Amikor a mindannyiunkat érintő döntéseket kizárólag fehér, ép testű (tízből kilencszer amerikai származású) férfiak hozzák meg, adatszakadék keletkezik – éppúgy, mint amikor az orvosi kutatásokhoz egyszerűen nem gyűjtünk adatokat a női testről. És ahogy a könyvből látható lesz, a női perspektíva hiánya gyakran akaratlanul is férfiaknak kedvező torzításokhoz vezet, melyek aztán (nemritkán valódi jó szándékkal) igyekeznek „nemsemlegesnek” beállítani magukat. Erre gondolt Beauvoir, amikor azt mondta, a férfiak összekeverik a saját nézőpontjukat az abszolút igazsággal.

Sok területen találunk olyan, nőket érintő kérdéseket, melyeket a férfiak rendre elfelejtenek számításba venni, de az olvasó három fő kérdéskört láthat majd újra és újra felbukkanni: ezek a női test, a nők láthatatlan munkája és a nőkkel szembeni férfierőszak témái. Ezek az ügyek olyan fontosak, hogy életünk szinte minden területét érintik, hatással vannak mindennapi tapasztalatainkra a tömegközlekedéstől kezdve a munkahelyeken és az orvosi beavatkozásokon át a politikáig. A férfiak mégis megfeledkeznek róluk, mégpedig azért, mert nincs női testük. Ők, ahogy később látni fogjuk, a nők fizetetlen munkájának csupán töredékét végzik el. És bár nekik is meg kell birkózniuk a férfierőszakkal, ez az ő életükben egészen másképp jelenik meg, mint az az erőszak, amellyel a nőknek kell szembenézniük. Ezek a különbségek figyelmen kívül maradnak, az életünk pedig úgy zajlik, mintha a férfi test és birtokosának tapasztalatai a biológiai nemtől függetlenek volnának. Ez is a nők elleni diszkrimináció egy formája.

A könyvben beszélek majd nemről és genderről is. A nem alatt azokat a biológiai jellegzetességeket értem, melyek eldöntik, hogy valaki férfi vagy nő. XX és XY. A gender alatt azokra a társadalmi jelentésekre gondolok, melyeket ezekre a biológiai tényekre vetítünk – ahogy a nőkkel bánnak, amiért nőkként észleli őket a társadalom. Az egyik emberi konstrukció, de ettől még mindkettő valódi. És mindkettőnek súlyos következményei vannak a nőkre nézve, akik egy férfiaktól nyert adatokból épített világban igyekeznek boldogulni.

Bár mindkettőről szó esik a könyvben, a nemek közötti adatszakadék leginkább a genderre vonatkozik, ugyanis a nőkről nem biológiai nemük miatt nem gyűjtenek adatokat. Ennek a gender, a társadalmi nemük az oka. Amellett, hogy megnevezem a jelenséget, amely annyi nő életében okoz komoly károkat, szeretném tisztázni ennek gyökerét is, amely – mindannak ellenére, amit majd sokan állítanak ezeken az oldalakon – nem a női test. A probléma a társadalmi jelentés, amelyet a női testnek tulajdonítunk, és a társadalom, amely nem képes figyelembe venni ezt.

A Láthatatlan nők a hiány története – épp ezért néha nehéz írni róla. És míg alapvetően is hiányosak a nőkre vonatkozó adatok (vagy azért, mert eleve nem gyűjtünk adatokat, vagy azért, mert az összegyűjtött adatokat nem bontjuk szét nemek szerint), ha színes bőrű nőkről, fogyatékossággal élő nőkről vagy munkásosztálybeli nőkről beszélünk, gyakorlatilag egyáltalán nincsenek. Nemcsak azért, mert nem gyűjtenek ilyen adatokat, hanem azért is, mert nem szelektálják ki ezeket a férfiaktól nyert adatok közül – ez lenne a nemek szerinti adatbontás. A reprezentációról készült statisztikákban, az akadémiai pozícióktól kezdve a filmszerepekig, találhatunk nőkre és etnikai kisebbségekre vonatkozó adatokat, de az etnikai kisebbségekbe tartozó nők adatai eltűnnek a nagyobb halmazokban. Ha léteznek, mindig megadom őket – de ez csak nagyon ritkán fordul elő.

A könyv célja nem a pszichológiai analízis. Nincs hozzáférésem a nemek közötti adatszakadék felelőseinek legbelsőbb gondolataihoz, így a könyv sem képes végső választ adni arra a kérdésre, miért létezik egyáltalán az adatszakadék. Én csak annyit tehetek, hogy megmutatom az adatokat, és arra kérem az olvasót, nézze meg a bizonyítékokat. Az nem érdekel, hogy azok, akik a férfiak javára torzító eszközöket létrehozták, titokban szexisták voltak-e. A személyes motivációk, bizonyos fokig, lényegtelenek. A mintázatok számítanak. Az számít, hogy az itt bemutatásra kerülő adatok súlyának ismeretében észszerű-e azt gondolnunk, hogy a nemek közötti adatszakadék csupán egyetlen óriási véletlen következménye.

Amellett fogok érvelni, hogy nem az. Hogy a nemek közötti adatszakadék egyszerre oka és következménye annak a nem gondolkodásnak, amely az emberiségre kizárólag férfiak csoportjaként tekint. Megmutatom, milyen gyakran és milyen széles körben jelennek meg ezek a torzítások, hogy miként ferdítik el az objektívnek vélt adatokat, melyek egyre inkább uralják az életünket. Bebizonyítom, hogy még ebben a végtelenül racionális világban is, amelyet egyre inkább teljesen pártatlan szuperszámítógépek vezérelnek, a nők még mindig de Beauvoir Második Nemének számítanak – és az azzal járó veszélyek, hogy még a legjobb esetben is csupán a férfi altípusának tekintjük őket, a mai napig valósak.

BEVEZETŐ

Az alapértelmezett férfi

Az emberi társadalmak struktúrájának központi eleme, hogy a férfiakat tekintjük az alapértelmezett embernek. Régi szokás ez, és mélyen gyökerezik – olyan mélyen, mint maguk az emberi evolúció elméletei. Arisztotelész az időszámításunk előtti negyedik században már vitathatatlan tényként hangoztatta a férfiak alapértelmezettségét: „A típustól való első eltérés az, hogy az utód nőstény lesz hím helyett”, írja Az állatok keletkezéséről című biológiai értekezésében. (Annyit azért meghagyott, hogy ez az aberráció „biológiai szükségszerűség”.)

Két évezreddel később, 1966-ban a University of Chicagón konferenciát szerveztek a primitív vadászó-gyűjtögető közösségekről. „A vadászó férfi” címet adták neki. Több mint hetvenöt szociálantropológus gyűlt össze a világ minden tájáról, hogy megvitassák a vadászat szerepét az emberi evolúcióban és fejlődésben. A közmegegyezéses álláspont szerint elég fontos volt.[4] „A biológiánk, a pszichológiánk és a szokásaink, melyek megkülönböztetnek minket az emberszabásúaktól – mindezeket a múlt vadászainak köszönhetjük” – állítja a konferencia eredményeként született kötet, a Man the Hunter egyik tanulmánya. Ez rendben is volna, csakhogy, mint arra a feministák rámutattak, ez az elmélet meglehetősen problémás a női evolúció szempontjából. Hiszen amint a könyv is nyilvánvalóvá tette, a vadászat a férfiak tevékenysége volt. Szóval, ha „az intellektusunk, érdeklődésünk, érzelmeink és alapvető társas életünk mind a vadászattal járó adaptáció sikerének evolúciós eredményei”, az mit mond el a női természetről? Ha az emberi evolúciót a férfiak irányították, emberként tekinthetünk egyáltalán a nőkre?

Sally Slocum mára klasszikussá vált 1975-ös esszéjében, A gyűjtögető asszony: férfi egyoldalúság az antropológiában című szövegben kérdőjelezte meg „a vadászó férfi”2 felsőbbrendűségét. Szerinte az antropológusok „a férfi viselkedésformákra keresnek példákat, feltételezve, hogy azok megfelelő magyarázattal szolgálnak”. Így feltett egy egyszerű kérdést, hogy kitöltse a csendet: „Mit csináltak a nők, mialatt a férfiak vadásztak?” A válasz: gyűjtögettek, gondoskodtak a gyermekek szilárd táplálékának biztosításáról, és általában a gyermekekről a „hosszabb gyermekkori függőség idején”, és ez a férfiakhoz hasonlóan együttműködést követelt meg tőlük. A vonatkozó ismeretek fényében a következtetés, miszerint „az alapvető emberi alkalmazkodást a férfiak ölés és vadászat utáni vágya jelentette”, Slocum szemében „túlzott fontosságot tulajdonít az agressziónak, amely végeredményben az emberi életnek csak egy tényezője”[5].

Slocum már negyven évvel ezelőtt megfogalmazta kritikáját, de az evolúciós elmélet férfiszempontú torzítása a mai napig tartja magát. „Egy kutatás szerint gyilkossághoz vezető erőszakra való hajlam fejlődött ki az emberben” – szólt az Independent^3 egyik 2016-os szalagcíme. A cikk A gyilkossághoz vezető emberi erőszak filogenetikai gyökere című tanulmányt foglalta össze, amely azt állította, hogy az ember hatszor nagyobb halálos fenyegetést jelent fajtársaira nézve, mint más emlősök.4

Ez kétségtelenül igaz az emberi fajra általában – de az ember–ember közötti erőszak a valóságban döntő többségben a férfiakhoz köthető: egy harminc éven át tartó svédországi bűnügyi kutatás szerint tízből kilenc gyilkosságot férfiak követnek el.5 Ez összecseng más országok statisztikai adataival, például az Ausztráliában^6, az Egyesült Királyságban^7 és az Egyesült Államokban^8 kimutatott eredményekkel. Az ENSZ 2013-as emberölési felmérésében azt találták, hogy a világon elkövetett gyilkosságok tettesei 96 százalékban^9 férfiak. Szóval akkor az emberek vérszomjasak, vagy csak a férfiak? És ha a nőkben általában véve nincs ilyen gyilkosságra irányuló hajlam, mit gondoljunk a női „filogenezisről”?

Ez a magától értetődően férfi kutatási attitűd láthatóan számos etnográfiai területet megfertőzött. A barlangrajzok például gyakran ábrázolnak zsákmányállatokat, ezért a kutatók automatikusan azt feltételezték, hogy férfiak készítették őket – a vadászok, ugye. De több barlangban, például franciaországi vagy spanyolországi feltárásokon, találtak kéznyomatokat a rajzok mellett, melyeket megvizsgálva kiderült, hogy többségüket valójában nők rajzolták.10

Ugyanakkor még az emberi csontok sem mentesülhetnek a magától értetődően férfi irányelvtől. Azt feltételezhetnénk, az emberi csontvázak objektíven férfiakhoz vagy nőkhöz tartoznak, így nem eshetnek a férfiak alapértelmezettségét hirdető gondolkodásmód áldozatául. De ez tévedés. Egy tizedik századi viking maradványról, melyet „birkai harcosként” ismerhetünk, több mint száz éven keresztül azt gondolták, hogy egy férfihoz tartozott – hiába volt női medencecsontja –, mivel teljes fegyverarzenál és két áldozati ló társaságában volt eltemetve.11 A sírban talált tárgyakból arra lehetett következtetni, hogy a holttest harcos volt^12 – a harcos pedig férfit jelentett (a régészek egyszerűen „mitikus elemeknek” titulálták a viking mondakör női harcosairól szóló számos említését). És bár úgy tűnik, ha a nem megállapításáról van szó, a fegyverek többet nyomnak a latban, mint a medencecsont, mégsem érnek többet, mint a DNS, ami egy 2017-es vizsgálat során megerősítette, hogy a csontok valóban egy nőhöz tartoztak.

De ezzel a vita még nem zárult le, csak átalakult.14 Talán összekeverték a csontokat, vagy valami más oka lehetett annak, hogy egy női testet ilyen tárgyakkal temettek el. A tiltakozó tudósoknak talán mindkét érv kapcsán igazuk lehet (bár az eredeti szerzők a sír elrendezésére hivatkozva elvetik ezeket a kritikákat). Sokkal megvilágítóbb erejű azonban az új felfedezéssel szemben tanúsított ellenállás, különösen, ha azt vesszük, hogy a férfi csontvázak eredetét hasonló esetekben „nem szokták megkérdőjelezni”.15 És tényleg, amikor a régészek feltárják a sírhelyeket, szinte mindig több férfi maradványt találnak. Ahogy Phillip Walker, az elismert antropológus szárazon megjegyezte a Grave Reflections című 1995-ös kötet koponyák szexálásáról írt tanulmányában, ez „nem igazán cseng össze azzal, amit a mai emberi közösségek nemi arányáról tudunk”.16 Ha azt vesszük, hogy a viking asszonyoknak lehetett saját tulajdonuk, örökölhettek, és akár nagy hatalmú kereskedőkké is válhattak, miért olyan lehetetlen, hogy harcolni is képesek voltak?17

Végül is nem ez az egyetlen, női harcoshoz tartozó maradvány, amit felfedeztek. „Több nő harci sebesülésekkel borított csontvázát megtalálták már az eurázsiai sztyeppéken Bulgáriától Mongóliáig”, írta Natalie Haynes a Guardianben.18 Az ősi szkítákhoz hasonló népek körében, akik lóháton, íjjal és nyilakkal harcoltak, nem élveztek automatikus elsőbbséget a férfi harcosok, az Ukrajna és Közép-Ázsia területén talált, több mint 1000 szkíta sírhalomból kiásott, fegyverekkel együtt elhantolt csontvázak DNS-vizsgálatából pedig az is kiderült, hogy a szkíta lányok és nők 37 százaléka aktívan részt vett a harcokban.19

Az, hogy a magától értetődően férfi attitűd ilyen szinten átitatja gondolkodásmódunkat, sokkal kevésbé tűnik meglepőnek, amikor rádöbbenünk, hogy társadalmunk egyik legelemibb építőkövében is kódolva van: a nyelvben. Valóban, amikor Slocum az antropológia férfipárti torzításait kritizálta, rámutatott arra is, hogy „a férfi befolyás nemcsak a kis számú adat értelmezésében, hanem magában a nyelvhasználatban is kifejezésre jut”. Mint írja, „túl gyakran hangzik el az »ember« szó olyan félreérthető módon, hogy lehetetlen megállapítani, vajon férfira vagy általában emberi lényre utal-e”. Slocum a jelentések ezen összemosását elemezve arra jutott, hogy „sok antropológus fejében az »ember« szó feltehetően a férfit jelenti, és pontos szinonimája a »hímnemű« egyednek”[6]. Ahogy később látni fogjuk, a bizonyítékok alapján valószínűleg igaza volt.

Muriel Rukeyser Myth című versében az idős, vak Oidipusz azt kérdezi a szfinxtől: „Miért nem ismerem fel anyámat?” A szfinx pedig azt feleli, azért, mert rosszul válaszolta meg a kérdését. „Amikor azt kérdeztem, mi az, ami reggel négy, délben kettő, este pedig három lábon jár, azt felelted, az ember[7]. Egy szóval sem említetted a nőket.” Oidipusz így válaszol: „De hát, amikor azt mondod, ember, abba a nőket is beleérted. Ezt mindenki tudja.”

A szfinxnek igaza volt, Oidipusz tévedett. Amikor azt mondod, ember, nem „érted bele a nőket is”, még akkor sem, ha ezt a gyakorlatban tényleg mindenki tudja. Az elmúlt negyven évben több, különböző nyelveket vizsgáló kutatás is bebizonyította, hogy az általános alanyként alkalmazott hímnemet (mint amikor az angol „he” névmást nemsemleges módon használják) többnyire nem általánosan olvassuk.20 Az esetek nagy részében a férfiakat értjük alatta.

Amikor az általános alanyként alkalmazott hímnemet használjuk, az emberek nagyobb valószínűséggel gondolnak híres férfiakra, mint híres nőkre^21, nagyobb eséllyel ítélnek férfiasnak egy szakmát^22, vagy javasolnak férfi jelölteket munkahelyi pozíciókra és politikai tisztségekre^23. A nők pedig kisebb valószínűséggel jelentkeznek interjúkra, és kevésbé teljesítenek jól ezeken olyan állások esetében, melyek hirdetésében az általános alanyként alkalmazott hímnemet használták.24 Az általános alanyként alkalmazott hímnem alatt tulajdonképpen olyannyira a férfiakra gondolunk, hogy ez még az egyébként igen erős sztereotípiákat is felülírja. Így az olyan szakmákat, mint például a kozmetikus, melyet általában a nőkhöz társítunk, hirtelen férfiasnak látjuk.25 Ez még a tudományos kutatásokat is képes eltorzítani, ami egyfajta meta nemek közti adatszakadékot hoz létre: egy 2015-ös tanulmányból, amely az önbevallásos kérdőívek torzításait vizsgálta pszichológiai kutatásokban, az derült ki, hogy az általános alanyként alkalmazott hímnem a kérdőívekben befolyásolta a nők válaszadását, így akár el is ferdíthette „a tesztpontszámok jelentését”.26 A szerzők megállapították, hogy ezáltal „akár olyan valótlan különbségek is kirajzolódhatnak férfiak és nők között, melyek semleges nemhasználat esetén nem jelennének meg ugyanabban a kérdőívben”.

Mégis, hiába igazolja több évtizednyi bizonyíték, hogy az általános alanyként alkalmazott hímnem egyáltalán nem magától értetődő, a hivatalos nyelvi irányelvek számos országban továbbra is megkövetelik a használatát… az egyértelműség jegyében. 2017-ben az Académie française, Franciaország legfelsőbb, anyanyelvért felelős hatósága felháborodva kelt ki az „inkluzív írásmód által okozott aberráció” ellen, azt állítva, hogy a francia nyelv „halálos veszélybe” sodródik, ha megpróbálják kikerülni az általános alanyként alkalmazott hímnem használatát. Más országokban, például Spanyolországban^27 és Izraelben^28 is láthattunk hasonló felhördüléseket.

Mivel az angol nem használ grammatikai nemet, az általános alanyként alkalmazott hímnem használata meglehetősen korlátozott a modern nyelvben. Az olyan megnevezések, mint az orvos vagy a költő, korábban férfi alanyt takartak (a női orvosokat és költőket pedig – az angolban gyakran kimondottan gúnyosan – doktornőnek vagy költőnőnek nevezték), de ma már nemsemlegesnek számítanak. Míg azonban az általános alanyként alkalmazott hímnem formális használata az angol nyelvben tényleg csupán az olyan fontoskodók miatt maradt meg, akik a mai napig ragaszkodnak a „he” és „she” személyes névmások használatához, az olyan amerikanizmusok, mint a „dude” (haver) és a „guys” (srácok) vagy a brit „lads” (srácok) nemsemlegesnek vélt kifejezésekként tértek vissza az informális nyelvhasználatba. Egy viszonylag friss botrány az Egyesült Királyságban jól megvilágította, hogy a férfiak alapértelmezettsége még mindig borzasztóan fontos kérdés: amikor Dany Cotton, a Londoni Tűzoltóság első női vezetője azt javasolta, hogy a férfiakra utaló „fireman” szó helyett használják a ma már bevettnek számító (és lássuk be, sokkal vagányabb) „firefighter” kifejezést, elárasztották a gyűlölködő levelek.29

Ugyanakkor vannak nyelvek, mint a francia, a német vagy a spanyol, amelyek „nemragozó” szerkezetűek, így a maszkulinitás és femininitás fogalma már magában a nyelvben is kódolva van. Minden főnév nőnemű vagy hímnemű. A spanyolban az asztal például nőnemű, de az autó hímnemű: la mesa roja (a piros asztal) és el coche rojo (a piros autó). Amikor személyeket jelölő főnevekről van szó, elvileg nőnemű és hímnemű kifejezések is léteznek, az alapértelmezetten használt nem mégis mindig a hímnem. Kérdezzük meg a Google-t, hogy mi az „ügyvéd” németül. A válasz az Anwalt, ami szó szerint férfi ügyvédet jelent, de általánosságban is használják az ügyvédre. Ha kimondottan női ügyvédre szeretnénk hivatkozni, akkor az Anwältin szót kell használnunk (mellesleg az, hogy nőkre utaló kifejezések gyakran, akárcsak itt, a férfi kifejezés módosított változatai, ismét azt sugallják, hogy a nő csupán a férfi prototípustól való eltérés – ugyanez jelenik meg abban, hogy de Beauvoir a „Másik” megnevezést használja). Az általános alanyként alkalmazott hímnem megjelenik akkor is, amikor emberek egy csoportját szeretnénk megnevezni: ha a nem nem ismert vagy vegyes, az általános hímnemet használjuk. Vagyis egy száz tanárnőből álló csoport spanyolul las profesoras, de amint egyetlen férfi oktató keveredik közéjük, hirtelen los profesoresként hivatkozunk rájuk. Ekkora a férfiak alapértelmezettségének hatalma.

A nemragozó nyelvekben rendkívül elterjedt az általános alanyként alkalmazott hímnem. Az álláshirdetések szövegében még ma is gyakran használnak hímnemet – különösen, ha valamilyen vezető pozícióról van szó.30 Egy friss osztrák tanulmányban, melyben a vezetői álláshirdetések nyelvhasználatát vizsgálták, megállapították, hogy 27:1 a hímnemű és a „gender-fair” (vagyis hímnemet és nőnemet is használó) szövegezés aránya.31 Az Európai Parlament úgy véli, megtalálta a megoldást a problémára: 2008 óta javasolják, hogy a nemragozó nyelvek álláshirdetéseiben tegyék a szöveg végére az „(m/f)” jelölést. Az az elképzelés, hogy ezzel majd „fairebbé” válik az általános alanyként alkalmazott hímnem használata, hiszen így megemlékezünk róla, hogy nők is léteznek. Szép ötlet, de az adatok nem igazolták vissza. Amikor a kutatók tesztelték a hatását, azt találták, hogy a használata nem változtatott az általános alanyként alkalmazott hímnem kirekesztő jellegén – ez is bizonyítja, mennyire fontos először adatokat gyűjteni, és csak utána rendelkezéseket hozni.32

Valóban van értelme ennyit vitatkozni a szavakon? Valószínűleg igen. 2012-ben a Világgazdasági Fórum kimutatásából kiderült, hogy a nemragozó nyelveket használó nemzeteknél, ahol minden kifejezésben erősen jelen van a maszkulinitás vagy a femininitás, a legnagyobb a nemek közti egyenlőtlenség.33 De van itt egy érdekes adalék: egyáltalán nem a nemsemleges nyelvek (mint például a magyar vagy a finn) országaiban van a leginkább egyenlőség. Ez a megtiszteltetés egy harmadik csoportnak jár, mégpedig a „természetes nemű nyelveknek”, mint amilyen az angol is. Ezekben a nyelvekben lehetséges jelölni a nemet (például női tanár, férfi ápoló), de ez alapvetően nincs belekódolva a szavakba. A tanulmány szerzői szerint ugyanis amennyiben a nemet semmilyen módon nem jelöljük, nincs is lehetőségünk korrigálni a nyelvbe rejtett torzításokat, és kihangsúlyozni a „nők jelenlétét a világunkban”. Röviden: mivel a férfiak létezése magától értetődő, nagyon is számít, ha a nőkről nem is eshet szó.

Talán szeretnénk azt gondolni, hogy a nyelvünkbe ágyazott torzítások, amelyek a férfiaknak kedveznek, csupán egy primitívebb kor maradványai, de a bizonyítékok nem erre utalnak. A világ leggyorsabban fejlődő nyelvét már az online népesség 90 százaléka használja: ez az emoji. Ez a nyelv az 1980-as években született Japánban, és leginkább a nők használják^36: a nők 78 százaléka kommunikál rendszeresen emojikkal, szemben a férfiak 60 százalékával.37 Mégis, egészen 2016-ig az emojik világa kimondottan férfias volt.

Az okostelefonokon található emojik kurátora a hangzatos nevű Unicode Consortium, az a néhány szilícium-völgyi cégből álló társulás, amely az univerzális, nemzetközi szoftversztenderdekért felel. Ha a Unicode úgy dönt, hogy szeretne egy bizonyos emojit (mondjuk, a „kémet”) hozzáadni a meglévő készlethez, ők határozzák meg, milyen kód kell hozzá. Ezután mindegyik mobilgyártó (vagy az olyan platformok, mint a Twitter és a Facebook) megtervezi a saját grafikáját a figurához, jelen esetben a kémhez. Mivel mind ugyanazt a kódot használják, amikor a felhasználók különböző felületeken kommunikálnak, nagyjából ugyanazt fogják mondani. A szívecskés szemű emoji a szívecskés szemű emoji, és kész.

A Unicode korábban nem határozta meg az emoji-figurák nemét. Az emojit, amit a legtöbb platformon eredetileg egy futó férfiként ábrázoltak, nem úgy hívták, hogy „futó férfi”. Egyszerűen csak „futó” volt. Ugyanígy a rendőrtisztet mintázó emojira eredetileg „police officerként”, és nem „policemanként” hivatkozott a Unicode. Csak az egyes platformok döntöttek úgy, hogy ezeket a nemsemleges kifejezéseket férfi neműként fogják értelmezni.

2016-ban a Unicode elhatározta, hogy fellép az egyenlőtlenség ellen. Elvetve eredeti, nemsemleges álláspontjukat, úgy döntöttek, hogy egyértelmű nemeket adnak az embereket mintázó emojiknak.38 Így a „futó” helyett, amit általában „férfi futó”-ként értelmeztek, a Unicode külön kódot adott ki a kifejezetten férfi és női futókat ábrázoló ikonokhoz. Most már minden szakmához és sportághoz találunk férfi és női opciót is. Kicsi, de fontos győzelem.

Könnyű lenne szexistának bélyegezni a telefongyártókat és a közösségimédia-platformokat (és ahogy látni fogjuk, gyakran valóban azok, még ha nem is szándékosan), de az igazság az, hogy még ha valahogy sikerült is volna nemsemleges futót tervezniük, a legtöbben még így is férfinak néznénk az alakot, ugyanis a legtöbb dolgot a férfiakhoz társítjuk, hacsak nincs külön meghagyva, hogy a nőkhöz kellene. És bár természetesen reménykedhetünk benne, hogy a dühös nyelvészek egyszer csak megértik, hogy a „he” és „she” névmások (vagy ne adj’ isten „she” és „he” névmások) használata az egyszerű „he” helyett talán nem a létező legrosszabb dolog lenne, ami velük történhet, az igazság az, hogy az általános alanyként alkalmazott hímnem felszámolása csupán félsiker lenne. A férfiaknak kedvező torzítások ugyanis olyan makacsul beépültek a pszichénkbe, hogy még a valóban nemsemleges szavakat is hímneműként olvassuk.

Egy 2015-ös kutatás meghatározta az emberek megnevezésére használt öt leggyakoribb kifejezést a 2014-ben publikált, ember–számítógép interakcióról szóló tanulmányokban. Ezek mind nemsemleges szavak voltak: felhasználó, résztvevő, személy, tervező és kutató.39 Szép munka az ember–számítógép interakciók kutatóitól! De azért (természetesen) itt is van egy csavar. Amikor a vizsgálatban részt vevő kísérleti személyeket arra kérték, hogy gondoljanak ezekre a szavakra, és társítsanak hozzájuk valamilyen mentális képet, kiderült, hogy ezekhez a látszólag nemsemleges kifejezésekhez mégsem azonos arányban társítunk férfiakat és nőket. A férfi résztvevők esetében csupán a tervező volt olyan, amit 80 százaléknál kevesebbszer gondoltak férfinak (és még így is majdnem 70 százalékban férfinak képzelték). Egy kutatót inkább képzeltek el nem nélkül, mint nőként. A nőknél kisebbnek bizonyult a nemek szerinti torzítás, de alapvetően ők is inkább férfiakhoz társították a nemsemleges kifejezéseket. Egyedül a „személy” és a „résztvevő” esetében (amelyeket a férfi résztvevők egyaránt 80 százalékban férfiként képzeltek) gondolták fele-fele arányban, hogy férfiak és nők is lehetnek.

Ezek a meglehetősen elszomorító eredmények jól összecsengenek az úgynevezett „rajzolj egy tudóst” kísérletek évtizedek alatt begyűjtött eredményeivel, ahol a résztvevők nagy többsége rendre férfi alakot rajzolt. (A nemek közötti torzítás korábban annyira extrém volt, hogy a média világszerte óriási előrelépésként értékelte, amikor egy friss tanulmányból kiderült, hogy a mai gyerekek 28 százaléka már nőt rajzol.)40 Az eredmények, talán még aggasztóbb módon, szintén összecsengenek egy 2008-as tanulmánnyal, amelyben kilenc-tíz éves pakisztáni gyerekeknek kellett lerajzolnia „minket”.41 A lányok közül alig rajzolt valaki nőalakot, a fiúk közül pedig senki sem tette.

Még a nem emberi lények sem menekülhetnek férfiközpontú nézőpontunk elől: amikor kutatók arra próbálták rávenni az aktuális vizsgálatban részt vevő alanyaikat, hogy nemsemleges plüssállatokat nőként azonosítsanak, hiába használtak nőnemű névmásokat – a szülők és gyerekek nagy része még így is inkább a „he” névmással hivatkozott rájuk.42 A kutatásból kiderült, hogy egy plüssállatnak „szuperfemininnek” kell lennie ahhoz, hogy legalább a résztvevők körülbelül fele nőként és ne férfiként gondoljon rá.

Ami azt illeti, a feltételezés nem teljesen alaptalan: a dolgok gyakran valóban hímneműek. Egy 2007-es nemzetközi kutatásban, amelyben 25 439, gyerekeknek szóló tévés karaktert elemeztek, megállapították, hogy a nem emberi figuráknak csupán 13 százaléka nő (az emberi figurák között valamivel jobb volt a nők aránya, bár a 32 százalék még mindig elég alacsonynak számít.)43 Egy másik tanulmányban az 1990 és 2005 között bemutatott, korhatár nélküli filmeket vizsgálták, megállapítva, hogy a párbeszédes szerepek csupán 28 százaléka jutott női karaktereknek – és talán még látványosabban árulkodik a férfiak alapértelmezettségéről, hogy a tömegjelenetek mindössze 17 százalékát tették ki női alakok.44

A férfiak nemcsak több szerepet kapnak, de kétszer annyi időt is tölthetnek a vásznon, sőt ez az arány háromszorosra növekedik, amikor – mint a legtöbb filmben – férfi a főhős.45 Férfiak és nők csak akkor kapnak közel azonos játékidőt, ha a filmnek női főhőse van (de még ekkor sem a nőké a vásznon töltött idő nagy része). A férfiak több szöveget is kapnak, így összességében kétszer annyit beszélnek a filmekben, mint a nők. Háromszor annyit a férfi főhőst mozgató filmekben, és majdnem kétszer annyit az olyanokban, ahol férfi és női főhős is szerepel. Tényleg csak néhány, női főhőssel dolgozó film van, amelyben a férfi és női főhősöknek ugyanannyi játékidő jut.

Ez az egyenlőtlenség nem csak a tévében és a moziban érhető tetten. Mindenhol ott van.

Megjelenik például a szobrok kapcsán is: amikor számba vettem a szobrokat az Egyesült Királyság Public Monuments and Sculptures Association adatbázisában, több John nevű embernek állított szobrot találtam, mint megnevezett, nem nemesi származású történelmi nőalakról készültet (a nemesi származású nők egyébként csak azért győzik le a Johnokat, mert Viktória királynő imádott szobrokat készíttetni önmagáról, amiért én például vonakodva bár, de tisztelem).

Az egyenlőtlenség megjelenik a bankjegyeken is. 2013-ban a Bank of England bejelentette, hogy a bankjegyeiken szereplő egyetlen történelmi nőalakot lecserélik egy újabb férfira (ez ellen sikeres kampányt indítottam, és hasonló ellentörekvések jelentek meg más országokban, például Kanadában és az Egyesült Államokban is).46

Megjelenik a hírekben is: 1995 óta a Global Media Monitoring Project elemzést készít a nők reprezentációjáról a nyomtatott és sugárzott médiában. Legfrissebb, 2015-ben publikált jelentésük szerint a „nők csupán 24 százalékát teszik ki azoknak a személyeknek, akikről az újságokon, a televízión és a rádión keresztül hallottak, és már a 2010-es adatok is ugyanezt mutatták”.47

Még az iskolai tankönyvekben is megjelenik. Az elmúlt 30 évben tanulmányozott német, amerikai, osztrák és spanyol nyelv- és nyelvtankönyvekből látszik, hogy a példamondatokban sokkal többször említenek férfiakat, mint nőket (átlagosan 3:1 az arány).48 Egy amerikai kutatásban tizennyolc, széles körben használt, 1969 és 1990 között kiadott történelemkönyvet vizsgálva kiderült, hogy a megnevezett férfiak fotóiból jóval több van bennük, mint a névvel ellátott nők képeiből. Az arány körülbelül 18 a 100-hoz, de a tárgymutatóban felsorolt neveknek is csupán 9 százaléka női (ez az arány az egyik tankönyv 2002-es kiadásában is változatlan maradt).49 Egy frissebb, 2017-es kutatásban, ahol tíz bevezető politikatudományi könyvet elemeztek, azt találták, hogy fejezetenként átlagosan csak az oldalak 10,8 százalékán tettek említést nőkről (néhány szövegben az arány mindössze 5,3 százalék volt). Ugyanilyen mértékű torzítást találtak a férfiak javára az örmény, malawi köztársasági, pakisztáni, tajvani, dél-afrikai és orosz tankönyvek friss elemzéseiben.51

A kultúránkban annyira erős a férfiak reprezentációjának túlsúlya, hogy még a klasszikus sci-fi-akcióvideojáték, a Metroid készítői is erre hagyatkoztak, amikor kitalálták, hogy meglepnék a játékosaikat. „Arra gondoltunk, mindenkit meglepünk, szóval kitaláltuk, hogy amikor Samus [a játék főhőse] leveti a páncélját, kiderül, hogy végig nő volt” – emlékeznek vissza a készítők egy nemrég megjelent interjúban.52 És hogy biztosan mindenki megértse, a figurát rózsaszín bikinibe bújtatták, és dögös, a csípőt kitoló pózba állították.

A Metroid ezzel a húzással igazi különc lett a videojátékok világában, és tulajdonképpen a mai napig annak számít. Bár a Pew Research Center 2015-ös jelentése^53 azt találta, hogy Amerikában a férfiak és a nők azonos arányban játszanak videojátékokkal, csupán a 2016-os E3-on (a világ legnagyobb, évente megrendezett videojáték-expóján) bemutatott játékok 3,3 százaléka^54 szerepeltetett női főhőst. Ez még a 2015-ös aránynál is rosszabb, ami a Feminist Frequency adatai szerint 9 százalék volt.55 Ha egyáltalán kerülnek játszható női karakterek egy játékba, gyakran továbbra is csak mellékesen választható opciókként kezelik őket. A 2015-ös E3-on Todd Howard, a Fallout 4 rendezője megmutatta, mennyire könnyű váltogatni a férfi és női karakterek között – majd közvetlenül ezután vissza is váltott a férfi figurára a demo végéig.56 Ahogy a Feminist Frequency a 2016-os E3-ról gyűjtött adataik publikálásakor megjegyezte: a „hősök alapértelmezetten férfiak”.57

Ennek a mélyen férfiak által dominált kultúrának köszönhetően a férfiak tapasztalatát és a férfi perspektívát univerzálisnak gondoljuk, miközben a női perspektíva – noha a bolygónk lakosságának fele nő –, hát, hiányzik. A férfiak általános érvényűsége az oka annak is, hogy amikor egy professzornő „Fehér férfi írók” címen indított irodalmi kurzust a Georgetown Universityn, az összes újság róla cikkezett, miközben a „női írókról” szóló kismillió egyetemi órára senki sem kapja fel a fejét.58

A férfiak általános érvényűsége (és a nők hiánya) felel azért, hogy egy jogaikért harcoló brit nőkről szóló filmet „kimondottan szűk látókörűnek” neveztek (ráadásul a Guardianben), amiért nem tett említést az első világháborúról – ez pedig szomorú bizonyítéka annak, hogy Virgina Woolf 1929-ban tett észrevétele („Ez a kritika szerint fontos könyv, mert a háborúról szól. Az viszont lényegtelen könyv, mert a szalonban ülő nők érzéseiről íródott.”) még ma is érvényes.59 Ez az oka annak, hogy V. S. Naipaul „sekélyesnek” tartja Jane Austen írásmódját, miközben senki sem kéri számon A Wall Street farkasán, hogy miért nem reflektál az öbölháborúra. És hiába ír a norvég sztárszerző, Karl Ove Knausgård kizárólag saját magáról (és hiába idéz csupán egyetlen női szerzőtől), a New Yorker így is az egekig magasztalja, amiért hatkötetes önéletrajzában képes megfogalmazni „univerzális szorongásainkat”.

Ez az oka annak, hogy az angol fociválogatott Wikipedia-oldala a férfi válogatottról szól, míg a nők oldalát „angol női válogatottnak” hívják, vagy annak, hogy a Wikipedia 2013-ban külön oldalakat hozott létre az amerikai regényíróknak és a női amerikai regényíróknak. Ez áll a mögött is, hogy amikor egy 2015-ös tanulmányban megvizsgáltak számos, különböző nyelven íródott Wikipedia-oldalt, azt találták, hogy a nőkről szóló szócikkekben gyakran fordulnak elő a „nő”, „női” vagy „hölgy” szavak, míg a férfiakról íródott cikkekben nem szerepelnek olyan szavak, mint a „férfi”, a „férfias” vagy az „úr” (mivel a férfiak létezése magától értetődő).60

A tizennegyediktől a tizenhetedik századig tartó időszakot reneszánsznak nevezzük, pedig ahogy Carol Tavris szociálpszichológus is rámutatott 1991-es könyvében, a The Mismeasure of Womanben, az intellektuális és művészi életből még mindig szinte teljesen kirekesztett nők számára nem igazán jelentett reneszánszt ez a periódus. A tizennyolcadik századra felvilágosodásként hivatkozunk, de miközben a férfiak jogai kiterjedtek, a nőké csak tovább szűkültek: megtagadták tőlük a magántulajdonnal való rendelkezés jogát, száműzték őket a felsőoktatásból és a professzionális képzésekből. Az ókori Görögországra a demokrácia bölcsőjeként gondolunk, miközben a nőket egyszerűen kizárták a szavazásból.

2013-ban Andy Murray brit teniszjátékost azért ajnározta a média, amiért megtörte Nagy-Britannia „hetvenhét éves várakozását” a wimbledoni győzelemre. Pedig Virginia Wade már 1977-ben megnyerte a tornát. Három évvel később egy sportriporter arról tájékoztatta Murray-t, hogy ő volt „az első ember, aki két olimpiai aranyat is szerzett teniszben” (Murray korrektül azt felelte, hogy „Venus és Serena fejenként négyet is nyertek”).61

Az Egyesült Államokban az a közmegegyezéses vélekedés, hogy a focicsapatuk még sosem nyerte meg a világbajnokságot, sőt, még a döntőig sem sikerült eljutniuk – csakhogy ez nem igaz. A női csapat már négyszer győzött.62

A közelmúltban láthattunk néhány dicséretes próbálkozást a férfiak felé hajló makacs torzítások megvilágítására, de ezek a legtöbbször heves indulatokat váltottak ki. Amikor a Marvel Comics női karakterként értelmezte újra Thor figuráját^63, a rajongók fellázadtak – pedig ahogy a Wired magazin is rámutatott, „senki sem szólt egy mukkot sem, amikor Thort egy békával helyettesítették”.64 Amikor zsinórban két női főszereplőt mozgató Star Wars-film is moziba került, felháborodott vonyításoktól visszhangzott a férfiverzum.65 Az Egyesült Királyság egyik legrégebb óta futó tévéműsora, a Ki vagy, Doki? olyan sci-fi-fantasy-sorozat, amelyben a főszereplő alakváltó idegen időnként új testet ölt, de a lény első tizenkét inkarnációja férfi volt. 2017-ben, a sorozatban először a doktor női alakot vett fel. Válaszként Peter Davison, a doktor egyik korábbi megformálója azt nyilatkozta, „kétségei vannak” azt illetően, hogy okos döntés volt-e nőt választani a doktor szerepére.66 Jobban szerette az elképzelést, hogy a doktor férfi, és gyászolta a „kisfiúk elől eltűnő példaképeket”. Dühödt férfiak a Twitteren követelték a sorozat bojkottálását, a döntést pedig a „PC-t” és a „liberálisokat” kiszolgáló erényjelzésnek[8] titulálták.

Colin Baker, aki közvetlenül Peter Davison után alakította a doktort, nem értett egyet elődjével. Szerinte „a fiúknak volt ötven évük a példaképeikkel”. Különben meg – folytatta – miért kell valakinek azonos neműnek lenni ahhoz, hogy egy csoport példaképe lehessen? „Nem lehetsz egyszerűen az emberek példaképe?” Nem igazán, Colin, mivel ahogy már láthattuk, az „emberek” alatt általában a férfiakat értjük. És egyébként is, noha arra van bizonyíték, hogy a nők bizonyos fokig képesek elfogadni férfiakat példaképükként, a férfiak már nem hajlandóak erre, ha nőkről van szó. A nők megvásárolják a férfiakról szóló könyveket, de a férfiak nem vesznek könyveket női hősökről (vagy legalábbis nem túl sokat).68 Amikor a népszerű kalandjáték-sorozat, az Assassin’s Creed készítői 2014-ben bejelentették, hogy a játékban nem lehet majd női orgyilkost választani az új kooperatív multiplayer módban, egyes férfi játékosok kimondottan elégedettek voltak a döntéssel.69 Ha egy nővel kellene lenniük, az elidegenítené őket a játéktól, magyarázták.

Sarah Ditum újságírót nem igazán hatják meg ezek az érvek. „Ne csináljátok már”, korhol cikkében. „Voltatok már kék sündisznók. Félig robot űrhajós katonák. Istenverte sárkányszelídítők. […] De az, hogy egy személyiséggel és cselekvő természettel megáldott nő is lehet a főhősötök, már meghaladja a képzelőerőtöket?”70 Ditumnak elviekben természetesen igaza van. Egyszerűbbnek kellene lennie, hogy egy nő bőrébe képzeljük magunkat, mint egy kék sündisznóéba. Ugyanakkor még sincs igaza, mivel a kék sündisznó és a férfi játékosok között van egy rendkívül fontos azonosság, fontosabb, mint a faji egyezés, Sonic ugyanis hímnemű. Ezt onnan tudjuk, hogy nem rózsaszín, nincs masni a hajában, és nem mosolyog. A standard, jelöletlen nembe tartozik, nem az atipikusba.

Ilyen negatív reakciókra, amelyek a nők megmutatására irányuló törekvéseket kísérik, az egész kulturális palettán találhatunk példákat. 2013-ban, amikor amellett kampányoltam, hogy az angol bankjegyeken egy nőnemű történelmi személy is helyet kapjon, néhány férfi olyan dühös lett, hogy nemi erőszakkal, csonkítással és gyilkossággal fenyegettek. Persze nem minden férfi merészkedett idáig, akinek nem tetszett a kampányom, de a sértettség még a visszafogottabb reakciókból is jól érződött. Emlékszem egy férfira, aki így ellenkezett: „De hát ma már mindenhol ott vannak a nők!” Tekintve, hogy ekkora harcot kellett vívnom azért, hogy legalább egy nő bekerülhessen a férfiak közé, még sincsenek, mindenesetre az illető álláspontja nagyon is beszédes volt. Ezeknek a férfiaknak a szemében még a női nem ilyen csekély mértékű reprezentációja is bűnnek számított. Számukra a mezőny már így is kiegyenlítettnek tűnt, a férfiak kizárólagos tündöklése pedig csupán nagyszerűségük objektív bizonyítéka volt.

Korábban a Bank of England is a meritokrácia elvére hivatkozva védte meg kizárólag férfiakat szerepeltető bankjegyeit: a történelmi személyek szerintük „objektív kritériumok” alapján lettek kiválasztva. Egy személynek az alábbi szempontoknak kell megfelelnie, hogy felkerülhessen a „múlt kulcsfiguráinak aranyba foglalt listájára”: legyen széles körben (el)ismert a neve, legyen valamilyen jelentős műalkotása, ne legyen megosztó figura, és kötődjék a nevéhez „maradandó érték, amelyet univerzálisan elismerünk, és amely tartós előnyökkel jár”. Az emberi érték ezen szubjektív meghatározását olvasva könnyedén rájöttem, miért került végül öt férfi a bankjegyeinkre: a történelmünket végigkísérő nemek közötti adatszakadék miatt sokkal kevésbé valószínű, hogy a nők megfelelnek ezeknek az „objektív” kritériumoknak.

1839-ban Clara Schumann zeneszerző ezt írta a naplójába: „Valaha azt gondoltam, kreatív tehetséggel bírok, de már lemondtam erről az elképzelésemről. Egy nő nem vágyhat arra, hogy komponáljon. Egyetlen nőnek sem sikerült, mi okom lenne azt hinni, hogy én kivétel lehetek?” Az a szörnyű igazság, hogy Schumann tévedett. A nőknek már előtte is sikerült, és közülük került ki néhány a tizenhetedik és tizennyolcadik század legsikeresebb és legnagyobb hatású zeneszerzői közül.71 Egyszerűen arról van szó, hogy az ő nevük nem volt olyan „széles körben ismert”, egy nőnek ugyanis meg sem kell halnia ahhoz, hogy elfeledjék – vagy hogy munkája a férfiak érdemének tulajdonítva a nemek közötti adatszakadék építőkövévé váljon.

Felix Mendelssohn saját neve alatt adta ki testvére, Fanny Hensel hat művét is, 2010-ben pedig újabb, korábban Mendelssohnnak tulajdonított kéziratról derült ki, hogy valójában Hensel írta.72 A klasszika-filológusok éveken keresztül azt hangoztatták, lehetetlen, hogy valóban Sulpicia, a római költőnő írta a neve alatt lejegyzett verseket – túl jók, és ami ennél is problémásabb, túl mocskosak voltak.73 Judith Leyster egyike volt az első holland nőknek, akiket felvettek a művészek szövetségébe, és bár saját idejében meglehetősen elismert volt, 1660-as halála után művészetét férjének tulajdonították, a nevét pedig kitörölték a történelemből. 2017-ben a tizenkilencedik századi festő, Caroline Louisa Daly újabb műveit fedezték fel – korábban azt gondolták, férfiak készítették őket, pedig az egyikük valójában nem is volt művész.74

A huszadik század fordulóján a díjnyertes brit mérnök, fizikus és feltaláló, Hertha Ayrton azt mondta, míg a tévedésekkel alapvetően „hírhedten nehéz leszámolni […], annak a tévedésnek, hogy a nők érdemeit férfiaknak tulajdonítjuk, több élete van, mint egy macskának”. Igaza volt. A tankönyvek a mai napig azt terjesztik, hogy a nemet meghatározó kromoszómákat Thomas Hunt Morgan fedezte fel, pedig ezt az eredményt Nettie Stevens lisztkukacokon folytatott kísérletei alapozták meg. Annak ellenére terjesztik ezt, hogy még a levelezésük is fennmaradt, amelyben Morgan a kísérletei részleteiről faggatta Stevenst.75 Cecilia Payne-Gaposchkin felfedezését, miszerint a Nap túlnyomórészt hidrogénből áll, gyakran férfi felettesétől származtatják.76 Az ilyen igazságtalanság talán leghíresebb példája Rosalind Franklin esete, akinek munkája – röntgenes kísérletei és sejtméréses vizsgálatai során megállapította, hogy a DNS két láncból és egy cukorfoszfát-gerincből áll – vezette végül James Watsont és Francis Circket (mindketten Nobel-díjas, közismert tudósok) a DNS „felfedezéséhez”.

Persze mindez nem azt jelenti, hogy a Bank of England szándékosan próbálta kirekeszteni a nőket. Csak annyit jelent, hogy hiába tűnik valami objektívnek, attól még nagyon is kedvezhet a férfiaknak: ebben az esetben a régóta elterjedt gyakorlat, amellyel a nők érdemeit férfiakhoz kötötték, jelentősen megnehezítette a nők számára, hogy megfeleljenek a bank elvárásainak. Az az igazság, hogy az érték megállapítása véleménykérdés, a véleményeket pedig a kultúra alakítja. És ha ez a kultúra, ahogyan a miénk, a férfiaknak kedvez, akaratlanul is kirekesztővé válik a nőkkel szemben. Ez lesz az alapvetés.

A Bank of England szubjektív szelekciós elveinek esete azt is megmutatja, hogyan lehet a férfiak alapértelmezettsége egyszerre oka és következménye a nemek közötti adatszakadéknak. Azzal, hogy figyelmen kívül hagyta a történelemben tátongó nemek közötti adatszakadékot, a bank a siker egy olyan speciális fajtáját választotta a híres történelmi személyek megítéléséhez, amelyet tipikusan csak férfiak érhettek el. Még az a látszólag jóindulatú megkötés is problémás, hogy a választott alak „ne legyen megosztó”, hiszen Laurel Thatcher Ulrich történész híressé vált megjegyzése szerint a „jól nevelt lányok ritkán kerülnek be a történelemkönyvekbe”. Így végül a bank nemhogy nem afelé tett lépést, hogy betemesse a történelem során képződött nemek közötti adatszakadékot: még meg is erősítette.

Az értékek ilyen objektívnek álcázott, de valójában teljesen szubjektív meghatározásával számos helyen találkozhatunk. 2015-ben egy kiváló eredményű brit tanuló, Jesse McCabe észrevette, hogy a zenei tananyagában összeállított 63 munka közül egyik sem tartozik női szerzőhöz. Amikor szóvá tette ezt az oktatási ügyekkel foglalkozó Edexcel testületnek, ők kiálltak a tananyag mellett. „Tekintve, hogy a női zeneszerzők nem számítanak a klasszikus nyugati (vagy, ami azt illeti, bármelyik másik) hagyomány kiemelkedő alakjainak, csak nagyon kevés nőt tehettünk volna be az anyagba”, írták. Érdemes közelebbről is megnézni a levél szövegezését. Az Edexcel nem azt állítja, hogy egyszerűen nincsenek női zeneszerzők – hiszen a női komponistákat listázó International Encyclopaedia of Women Composers önmagában több mint hatezret említ. Amire ők hivatkoznak, az a kánon, vagyis a művek olyan halmaza, amely a közmegegyezés szerint a legnagyobb hatással formálta a nyugati kultúrát.

A kánonképzést úgy próbálják meg beállítani, mint a zenei piac természetes folyamatainak objektív következményét, pedig valójában ez is éppolyan szubjektív, mint mindenféle értékítélet, amelyet egy alapvetően egyenlőtlen társadalomban meghoznak. A nők azért szorultak ki a kánonból, mert a történelem során szinte lehetetlen volt számukra sikereket elérni a komponálás terén. Ha egyáltalán komponálhattak, csupán privát közönség előtt, otthoni környezetben játszhatták a műveiket. A nagyzenekari koncertek, amelyek elengedhetetlenek egy zeneszerző hírnevének kialakulásához, többnyire szóba sem jöhettek, hiszen egy nő esetében „illetlennek” számítottak.77 A zene a nők számára „mutatós kiegészítő” volt, nem karrier.78 A huszadik században Elizabeth Maconchy (akit első nőként vettek fel a Nagy-Britanniai Zeneszerzők Társaságába) ambícióit olyan zenei kiadók törték le, mint a híres Leslie Boosey, aki „semmi mást nem fogadott el a nőktől, csak kis dalocskákat”.

És ha ezek a „kis dalocskák”, amiket a nők írhattak, elegendőnek is bizonyultak ahhoz, hogy szerzőik helyet kapjanak a kánonban, a nőknek egyszerűen nem voltak olyan erőforrásaik és olyan pozíciójuk, hogy bebiztosítsák a hagyatékukat. Anna Beer Sounds and Sweet Airs: The Forgotten Women of Classical Music című könyvében a híres tizenhetedik századi zeneszerző, Barbara Strozzi munkáját (aki „több darabot jegyzett le élete során, mint bármelyik másik korabeli zeneszerző”) hasonlította össze egyik férfi kortársa, Francesco Cavalli karrierjével. A velencei Szent Márk-székesegyház kórusmestereként (amely csak férfiak által birtokolható pozíció volt) Cavallinak olyan vagyona és státusza volt, mellyel megengedhette magának, hogy műveit – köztük azokat, melyeket élete során nem publikált – egy könyvtárban tárolja. Megfizethetett egy levéltárost, hogy gondoskodjon róluk, és megfizethette (meg is fizette), hogy az általa komponált miséket mindig elénekeljék halála évfordulóján. Figyelembe véve az erőforrások egyenlőtlenségét, Strozzinak sosem volt esélye rá, hogy Cavalliéhoz hasonlóan emlékezzenek a nevére. Azzal, hogy egy olyan kánon elsőbbségéhez ragaszkodunk, amely kizárta magából a Strozzihoz hasonló nőket, csak fenntartjuk a múlt férfiaknak kedvező igazságtalanságait.

Akárcsak a magyarázkodás a nők kultúrtörténetből való kizárása kapcsán, a nők hatalmi pozícióktól való kirekesztettsége is gyakori kifogás, amikor felmerül a kérdés, miért tanítjuk a gyerekeket történelem címén kizárólag a férfiak életéről. 2013-ban Nagy-Britanniában komoly viták folytak arról, mit is értünk történelem alatt. Az egyik oldalon Michael Gove, az Egyesült Királyság oktatási minisztere állt, aki az általa javasolt „vissza az alapokhoz” jellegű nemzeti történelemtantervet lobogtatta.79 Követőivel huszonegyedik századi Gradgrind urakként[9] amellett kampányoltak, hogy a gyerekeknek „tényekre” van szükségük.80 „Alaptudásra” van szükségük.

Ebből az „alaptudásból”, vagyis azokból az „alapvető tényekből”, amelyekről minden gyereknek tudnia kellene, egyebek mellett teljesen hiányoztak a nők. Két Tudor királynőn kívül egyetlen nőről sem tettek említést a hét-tizenegy éveseknek szóló Key Stage 2 kötetben. A tizenegy-tizennégy éveseknek írott Key Stage 3-ban csupán öt nő volt, akik közül négyet (Florence Nightingale, Mary Seacole, George Eliot és Annie Besant) egy blokkba sűrítettek a „Nők változó szerepe” címszó alatt – ezzel is sugallva (és nem alaptalanul), hogy a kötet fennmaradó része a férfiakról szól.

2009-ben az elismert brit történész, David Starkey azért kritizálta a női történészeket, mert szerinte túl sokat foglalkoznak VIII. Henrik feleségeivel, ahelyett, hogy inkább magát az uralkodót állítanák középpontba.81 Elítélte a „szappanoperát”, amit magánéletéből szőnek, mely csupán másodlagos jelentőségű az uralkodása politikai következményei, például a reformáció mellett. Starkey ragaszkodott hozzá, hogy ha valaki „tisztességesen akarja leírni Európa egészen korunkig tartó történelmét, annak a fehér férfiakról kell írnia, mert ők voltak a hatalom birtokosai, mást állítani pedig egyszerűen történelemhamisítás”.

Starkey álláspontja azon a feltételezésen alapszik, hogy minden, ami a privát szférába tartozik, lényegtelen. De valóban így lenne? Az 1320 után született Agnes Huntingd-ton magánélete nyilvános dokumentumok töredékeiből, például a két házasságához kötődő bírósági ügyek papírjaiból rajzolódik ki.82 Ezekből megtudhatjuk, hogy családon belüli erőszak áldozata volt, és hogy első házassága érvényességét azért vitatták, mert családja ellenezte a választását. 1345. július 25-e éjjelén elmenekült második férjétől, miután az megtámadta. A férfi még aznap éjjel megjelent Agnes testvérének lakásán, késsel a kezében. Vajon egy tizennegyedik századi nő bántalmazásának története (és szabadságjogainak hiánya) jelentéktelen magánügy, vagy az elnyomott nők történelmének része?

A privát és a nyilvános önkényes szétválasztása mindenesetre vitatható különbségtétel. Hiszen a kettő folyamatosan összefonódik. Katherine Edwards történelemtanár, aki nagy erőkkel vett részt a fent említett Gove reformjai elleni küzdelemben, mutatott nekem egy friss tanulmányt, amely a nők szerepét vizsgálta az amerikai polgárháborúban. Az, hogy „a nők maguk is elfogadták passzív szerepüket, teljesen aláásta a Konföderáció háborús törekvéseit”, ez pedig egyáltalán nem jelentéktelen részlet.

Az elit asszonyok, akiket úgy neveltek fel, hogy teljes mértékben higgyenek saját tehetetlenségük mítoszában, egyszerűen nem voltak képesek meghaladni azon elképzelésüket, hogy a munkavállalás eredendően nőietlen. Mivel nem tudták rávenni magukat, hogy betöltsék a besorozott férfiak után üresen maradt állásokat, inkább hosszú levelekben könyörögtek férjeiknek, hogy szereljenek le, és jöjjenek haza megvédeni őket. A szegényebb nők valamivel proaktívabb módon okoztak fejfájást a férfiaknak: ellenállást indítottak a Konföderátus rendelkezései ellen, „mert konkrétan éheztek, és a családjukat is etetniük kellett”. Ha kihagyjuk a nőket az amerikai polgárháború végkimenetelének elemzéséből, nem csupán nemek közötti adatszakadékot teremtünk, de azt is megcsonkítjuk, amit az Egyesült Államok formálódásáról tudunk. Ez olyan „ténynek” tűnik, amit azért nem árt ismerni.

Az emberiség történelme. Művészettörténet, irodalomtörténet és zenetörténet. Az evolúció története. Ezekről mind úgy beszélünk, mintha objektív tények sorai volnának. De az az igazság, hogy ezek a tények számtalanszor hazudnak nekünk. Eltorzítja őket, hogy az emberiség felét nem sikerült számításba vennünk – és a torzításért jórészt maguk a szavak felelnek, amelyekkel féligazságainkat szajkózzuk. Ez a tévedés pedig szakadékokat hasít az adatainkba is. Eltorzítja mindazt, amit önmagunkról gondolunk. Táplálja a férfiak egyetemességének mítoszát. Ez már tény.

Ez a makacsul kitartó mítosz hatással van arra, ahogyan manapság látjuk magunkat – és az elmúlt években világossá vált, hogy az önmagunkról alkotott képünk nem elhanyagolható tényező. Az identitás nagy hatalmú erő, amelynek félreértelmezése vagy figyelmen kívül hagyása komoly veszélybe sodorhat minket: Trump, a Brexit és az ISIS (hogy csak három friss példát említsünk) olyan globális jelenségek, amelyek felforgatták a világ rendjét. És ezek valójában mind identitásvezérelt jelenségek. De a nemsemleges egyetemesség álcája mögött megbújó férfiság elhomályosítása épp az identitás félreértelmezéséhez és figyelmen kívül hagyásához vezet.

Egy férfi, akivel rövid ideig randiztunk, a vitáink hevében általában azt vágta a fejemhez, hogy szerinte elvakít az ideológia. Azt mondta, nem láthatom a világot objektíven vagy racionálisan, mert feminista vagyok, és mindent a feminizmus szűrőjén keresztül szemlélek. Amikor rámutattam, hogy ez akkor rá is igaz (libertariánusnak vallotta magát), elbizonytalanodott. Nem. Az szerinte csak objektív, józan ész volt – de Beauvoir „abszolút igazsága”. Számára a saját nézőpontja egyetemesnek számított, míg a feminizmus – a világ női perspektívából való szemlélése – csak niche. Ideológia.

Eszembe jutott ez a férfi 2016 elején, az amerikai elnökválasztás során, amikor úgy tűnt, meg sem lehet mozdulni anélkül, hogy olyan tweetekbe, beszédekbe és véleménycikkekbe botlanánk, amelyekben fehér férfiak az identitáspolitika fertőjéről sopánkodnak. Tíz nappal Donald Trump győzelme után a New York Timesban megjelent egy cikk, amelyben Mark Lilla, a Columbia University politológia professzora kritizálta Clintont, amiért „kimondottan az afroamerikai, latino, LGBT és női szavazókat szólította meg”.83 Szerinte ezzel teljesen megfeledkezett „a fehér munkásosztályról”. Lilla amellett érvelt, hogy Clinton „kisebbségi retorikája” és „a teljes kép átlátása” kölcsönösen kizárják egymást, és hogy ez a „szűk látókörű” nézőpont (látszik, hogy Lilla olvasta V. S. Naipault) az egyetemisták viselkedésére emlékezteti. Azt mondja, a mai diákok annyira arra vannak nevelve, hogy a kisebbségekre fókuszáljanak, hogy „sokkolóan kevés mondanivalójuk van olyan örök érvényű témákról, mint a társadalmi osztályok, a háborúk, a gazdaság és a közös tulajdon kérdései”.

Két nappal a cikk megjelenése után az ex-demokrata jelölt, Bernie Sanders Bostonban járt könyve népszerűsítő turnéjának egyik állomásaként^84, ahol azt mondta: „Nem elég, ha valaki annyit mond, nő vagyok, szavazzatok rám!”85 Ausztráliában Paul Kelly, az Australian szerkesztője „az identitáspolitika elleni lázadásként”86 értékelte Trump győzelmét, miközben az Egyesült Királyságban a munkáspárti Richard Burgon egy tweetben magyarázta el, hogy Trump beiktatása megmutatta, „mi a következménye annak, amikor a középen és baloldalon álló pártok eltávolodnak a gazdasági rendszer átalakításának céljától, és helyette inkább az identitáspolitikára támaszkodnak”.87

A Guardian szerzője, Simon Jenkins szerint a 2016-os annus horribilis az „identitás apostolainak” meghurcolásáról szólt, akik „túlságosan védelmezőek” voltak a kisebbségekkel szemben, és ezzel kivégezték a liberalizmust.

„Nem tartozom egyik táborhoz sem”, mondta. Nem akart „részt venni az eluralkodó hisztériában”. Ehelyett inkább „1832 dicső reformjaihoz” szeretett volna visszatérni – ami valójában még néhány százezer földbirtokos brit férfi választójogának kiterjesztését jelentette.88 Tényleg nagyszerű idők voltak!

Ezek a fehér férfiak mind egyetértenek az alábbi kérdésekben: hogy az identitáspolitika csak akkor identitáspolitika, ha rasszról vagy nemről van szó, hogy a rassznak és a nemnek semmi köze az olyan „tágabb” kérdésekhez, mint a gazdaság, hogy „szűk látókörű” a női és színes bőrű szavazókat megszólítani, és hogy a munkásosztály valójában a fehér munkásosztálybeli férfiakat jelenti. Mellesleg a U. S. Bureau of Labor Statistics adatai szerint a szénbányászati ipar, ami a 2016-os választások alatt a munkásosztály (főleg férfi tagjainak) sibboletje lett, összesen 53 420 munkahelyet biztosított évi 59 380 dolláros átlagbérért.89 Ezt vessük össze a 924 640 főt, elsősorban nőket foglalkoztató takarító-házvezetői szektorral, ahol az éves átlagkereset 21 820 dollár.90 Szóval akkor ki is az igazi munkásosztály?

Ezekben a fehér férfiakban van még valami közös – hogy mind fehér férfiak. Ezt azért hangsúlyozom, mert éppen fehérségük és férfiságuk miatt vetemedtek olyan logikai abszurdumok megfogalmazására, mint hogy az identitások csak azok számára léteznek, akik nem fehérek vagy férfiak. Ha fehér férfiként már teljesen hozzászoktál, hogy a fehérség és a férfiság magától értetődő, nyilvánvalóan érthető, ha elfelejted, hogy a fehér és a férfi is identitás.

Pierre Bourdieu 1977-ben azt írta: „ami alapvetőnek számít, az említésre sem méltó, hiszen magától értetődő: a hagyomány néma, nem utolsósorban saját magával mint hagyománnyal kapcsolatban”.91 A fehérség és a férfiság pontosan azért némák, mert nem szükséges beszélni róluk. A fehérség és a férfiság implicit. Nincs megkérdőjelezve. Alapértelmezett. És ez elől a valóság elől nem menekülhet senki, akinek az identitása nem magától értetődő, akinek szükségleteiről és nézőpontjáról rendre megfeledkeznek. Senki, aki kénytelen volt hozzászokni, hogy állandóan akadályokba ütközik egy olyan világban, amely nem az ő igényeire lett szabva.

A fehérség és a férfiság magától értetődősége felidézi bennem azt a pocsék randit (na jó, pocsék randikat), mert intrinzik módon kötődik az objektivitás és a racionalitás téves feltételezéséhez, Catherine Mackinnon fogalmával élve a fehér férfi perspektívájának „nézőpont nélküliségéhez”. Mert ezt a perspektívát nem fehérként és férfiként határozzuk meg (mert erre semmi szükség), hiszen ez a norma, amiről nem feltételezzük, hogy szubjektív lenne. Mert ez objektív, sőt univerzális.

Ez a vélekedés igen káros. Valójában a fehér és a férfi éppolyan identitások, mint a fekete vagy a nő. Egy kutatásban, ami az amerikaiak attitűdjét vizsgálta az elnökjelöltek támogatását illetően, megállapították, hogy Trump sikere a „fehér identitáspolitika” előretörését tükrözte, amelyet a kutatók úgy határoztak meg, mint a „törekvés a fehér szavazók kollektív érdekeinek védelmére a szavazófülkékben”.92 A tanulmány szerint a fehér identitás „Trump erős preferenciájával jár együtt”. Akárcsak a férfi identitás. Egy másik elemzésben, amelyben azt vizsgálták, hogyan befolyásolták a genderszempontok Trump támogatottságát, azt is kimutatták, hogy „minél ellenségesebbek voltak a szavazók nőkkel szembeni attitűdjei, annál nagyobb volt rá az esély, hogy a választásokon Trumpot támogatják”.93 Ami azt illeti, az ellenséges szexizmus majdnem olyan jó prediktora volt Trump támogatásának, mint a pártállás. És ha mindezt meglepőnek találjuk, az csupán azért lehet, mert annyira hozzá vagyunk már szokva a férfiak egyetemességének mítoszához.

Ez a feltételezés a nemek közötti adatszakadék egyenes következménye. A fehérség és a férfiság kizárólag azért lehetnek maguktól értetődőek, mert a többi identitásról szinte sosem esik szó. De a férfiak egyetemessége egyben oka is a nemek közötti adatszakadéknak: mivel a nők nem láthatóak, nem emlékeznek meg róluk, és mivel a férfiakra vonatkozó adatok alapján rakjuk össze a világról alkotott tudásunkat, a férfiság válik univerzálissá. Ettől lesznek a nők – a világ lakosságának fele – kisebbség. Hiányzó identitással és szubjektív nézőponttal. Ebben a keretrendszerben a nők felejthetőek. Figyelmen kívül hagyhatóak. Eldobhatóak – eltávolíthatóak a kultúrából, a történelemből, az adatok közül. Így válnak a nők láthatatlanná.

A Láthatatlan nők azt meséli el, mi történik akkor, ha elfelejtünk számolni az emberiség felével. A könyv bemutatja, hogyan okoz kárt a nőknek a nemek közötti adatszakadék, miközben az élet többé-kevésbé megy tovább a normális mederben. A várostervezésben, a politikai életben, a munkahelyeken. A könyv emellett arról is szól, mi történik a férfiaknak épített világban élő nőkkel, amikor valami baj éri őket. Amikor megbetegszenek. Amikor elveszítik az otthonukat egy áradás miatt. Amikor el kell menekülniük a hazájukból egy háború miatt.

De azért remény is van ebben a történetben, mert amikor a nők képesek kilépni az árnyékból, hogy megmutassák a testüket és hallassák a hangjukat, ez a helyzet végre megváltozhat. A szakadékok összezárulhatnak. Ezért a Láthatatlan nők valójában felhívás is a változtatásra. Túl sokáig kezeltük úgy a nőket, mintha az úgynevezett alapértelmezett ember rendellenes változatai lennének, ezzel pedig hagytuk, hogy láthatatlanságba vesszenek. Most eljött az idő a nézőpontváltásra. Eljött az idő, hogy a nők láthatóvá váljanak.

ELSŐ RÉSZ

Mindennapi élet

1. FEJEZET

Lehet-e szexista a hótakarítás?

Az egész egy viccel kezdődött. 2011-ben új, nemi egyenlőségre törekvő irányelveket szabtak a svédországi Karlskoga városvezetésének, ami azt jelentette, hogy újra kell értelmezniük minden rendelkezésüket a genderszempontok szűrőjén keresztül. Ahogyan határozataikat sorra alá kellett vetniük az új, szigorú kritériumoknak, az egyik hivatalnok megjegyezte, hogy legalább a hótakarítás olyasmi, amibe a „genderes emberek” nem ütik bele az orrukat. Mondata pechjére gondolkodóba ejtette a genderes embereket: vajon lehet-e szexista a hótakarítás?

Akkoriban a hótakarítás a közigazgatási szabályoknak megfelelően a nagyobb közlekedési csomópontok környékén kezdődött Karlskogában, majd a gyalogos- és a bicikliutak takarításával ért véget. De ez egészen másképp érintette a férfiakat és a nőket, a férfiak és a nők ugyanis egészen másképp közlekednek.

Nincsenek konzisztens, nemek szerint elkülönített adataink minden egyes országból, de a meglévő információk alapján egészen biztos, hogy a nők továbbra is többet használják a tömegközlekedést a férfiaknál.1 Franciaországban a tömegközlekedéssel utazók kétharmada nő. Philadelphiában és Chicagóban ez az arány 64^2, illetve 62 százalék.3 Mindeközben a világon mindenhol nagyobb az esélye, hogy az autókat férfiak vezetik^4, de egy adott háztartás közös gépkocsijához is a férfiaknak van nagyobb hozzáférésük^5 – még egy olyan feminista utópiában is, mint Svédország.6

A különbségek pedig nem merülnek ki a közlekedés módjánál, az sem mindegy, miért utaznak férfiak és nők. A férfiaknak többnyire egyszerű utazási mintázataik vannak: napi két ingázás be a városba, majd ki a városból. A nők utazási mintázatai ennél jóval bonyolultabbak. A nők végzik a világ láthatatlan munkájának 75 százalékát, ez pedig az utazási szokásaikra is hatással van. Egy tipikus női utazási mintázat például úgy fest, hogy a nő elviszi a gyereket iskolába a munka előtt, elkísér egy idős hozzátartozót az orvoshoz, vagy elintézi a bevásárlást a hazafelé vezető úton. Ez az úgynevezett közlekedési füzér (trip chaining), vagyis a több kicsi, összekapcsolódó utazás mintázata világszerte megfigyelhető a nőknél.

Londonban háromszor nagyobb a valószínűsége, hogy a nők viszik iskolába a gyerekeket^7, és 25 százalékkal^8 nagyobb az esély rá, hogy egy nőnek közlekedési füzérekben kell utaznia. Ha a háztartásban egy kilenc évnél idősebb gyermek is él, ez az arány 39 százalékra emelkedik. A nők és férfiak közötti közlekedési egyenlőtlenségek egész Európában megmutatkoznak, ahol a nők a férfiaknál kétszer gyakrabban viszik és hozzák a gyerekeket az iskolából olyan családokban, ahol mindkét szülő dolgozik. A különbség különösen látványos a kisgyerekes háztartásokban: egy ötéves kor alatti gyereket nevelő, dolgozó nő közlekedési füzére 54 százalékkal hosszabb lesz, míg ez az arány egy azonos helyzetben lévő férfi esetében csupán 19 százalék.9

Mindezek fényében a karlskogai hótakarítás elvileg nemsemleges menetrendje valójában cseppet sem volt nemsemleges, így a városi tanács tagjai végül megcserélték a takarítási sorrendet, hogy a gyalogosok és a tömegközlekedést használók útvonalaival kezdjenek. Úgy okoskodtak, hogy ez végül is nem kerül majd többe, egy autóval pedig mégis könnyebb átvergődni a nyolccentis havon, mint egy babakocsival (vagy kerekesszékkel, esetleg biciklivel).

Arra nem is gondoltak, hogy ezzel valójában még spórolhatnak is. Svédország északi részén 1985 óta gyűjtenek adatokat a kórházak baleseti betegfelvételeiről. Az adatbázisban többnyire gyalogosok szerepelnek, akik háromszor nagyobb valószínűséggel sérülnek meg a csúszós vagy jeges utakon, mint például a motorosok^10, így az összes közlekedési balesetből fakadó kórházi eset felét teszik ki. Ezeknek a gyalogosoknak a többsége nő. A svéd Umeå belvárosában végzett kutatás szerint a gyalogosokat érintő balesetek 79 százaléka a téli hónapokban történt, az egyszemélyes (vagyis másik embert nem érintő) balesetekben megsebesült személyek 69 százaléka pedig nő volt. A sérülést szenvedett gyalogosok kétharmada jeges vagy havas útszakaszokon esett el, 48 százalék szerzett közepesen súlyos és súlyos sérüléseket, a leggyakrabban ficamodást vagy csonttörést. A nők sérülései egyébként általában súlyosabbak voltak.

Egy Skåne térségében végzett ötéves kutatás ugyanezeket a trendeket igazolta vissza – és az is kiderült belőle, hogy a szóban forgó sérülések komoly költségekkel terhelték meg az egészségügyet, miközben a munkaerőpiaci termelékenység csökkenéséhez is vezettek.12 Az utcán eleső gyalogosok körülbelül 36 millió svéd koronába (vagyis körülbelül egymilliárd forintba) kerülnek egyetlen téli időszakban. (Ez ráadásul valószínűleg óvatos becslésnek számít: sok megsérült gyalogos kerül olyan kórházba, ahol nem szolgáltatnak adatokat a nemzeti közlekedésibaleset-felméréshez, néhányan kórházon kívüli orvosokhoz mennek, mások egyszerűen otthon maradnak. Így az egészségügyi és a produktivitás kapcsán felmerülő költségek is magasabbak lehetnek.)

De a gyalogosbalesetek költségei még ilyen visszafogott becslések mellett is a téli útkarbantartás költségének kétszeresét jelentették. Ez a Stockholm közelében fekvő Solnában háromszorosra rúgott, de egyes kutatások szerint még ennél is több lehet.13 Bármekkora is a pontos különbség, az elég világos, hogy gazdaságilag is észszerű döntés a hótakarítási ütemezés átalakításával, a gyalogosutak priorizálásával megelőzni a sérüléseket.

Az alt-right blogok világában^14 azért csak lelkendeztek egy sort, amikor Stockholmban 2016-ban nem sikerült zökkenőmentesen átállni a nemi egyenlőségre törekvő hótakarításra. Egy szokatlanul erős havazás teljesen betemette az utakat, az ingázók pedig nem tudtak munkába menni. A feminista rendelkezések csődjét ünneplő jobboldali kommentelőknek ugyanakkor nem tűnt fel, hogy ez a rendszer valójában már három éve sikeresen működik Karlskogában.

Ráadásul teljesen félreértelmezték az esetet. A mára megszűnt, jobboldali Heat Street híroldala azt állította^15, hogy a rendelkezés részben azért könyvelhető el bukásnak, mert „a kórházi ellátást igénylő sérülések száma megugrott” – de ezzel figyelmen kívül hagyták, hogy valójában a gyalogosokat érintő balesetek^16 száma „ugrott meg”, vagyis nem az volt a gond, hogy a gyalogosutak takarítását helyezték előtérbe, hanem az, hogy a hótakarítás nem elég hatékony. Lehet, hogy a motorosoknak nehéz volt a közlekedés, de mindenki másnak is.

A következő tél már jóval sikeresebben zajlott: Daniel Helldén, a stockholmi közlekedési osztály tanácsadója elmondta nekem, hogy a speciális gépekkel („amelyek úgy lepucolják az utat, hogy olyanok lesznek, mint nyáron”) tisztított, 200 kilométer hosszú gyalogos úthálózaton felére csökkent a balesetek száma. „Ami elég jó eredmény.”

Az eredeti karlskogai hótakarítási menetrendet nem szándékosan tervezték úgy, hogy a férfiaknak kedvezzen a nők kárára. Mint számos más példa ebben a könyvben, ez is a nemek közötti adatszakadék következménye – jelen esetben a perspektívánkat eltorzító szakadéké. A férfiak (mert férfiak voltak), akik eredetileg kidolgozták az ütemezést, tisztában voltak saját közlekedései szokásaikkal, így a saját igényeik alapján terveztek. Nem akarták szándékosan kizárni a nőket. Egyszerűen nem gondoltak rájuk. Nem számoltak vele, hogy a nőknek más igényeik lehetnek. Ez az adatszakadék tehát azért jöhetett létre, mert a nőket nem vonták be a tervezési folyamatokba.

Inés Sánchez de Madariaga, a madridi Technical University várostervezést oktató professzora azt mondja, ez alapvető probléma a közlekedéstervezésben. A közlekedés „jelentős részben férfiak által dominált” szakma, magyarázza. Spanyolországban „a Közlekedési Minisztériumban van a legkevesebb nő az összes minisztérium közül, a politikai és technikai pozíciókban egyaránt, így a személyes tapasztalataikból kiinduló döntéshozók részrehajlóak”.

A mérnökök alapjában véve inkább „a munkavégzéssel kapcsolatos mozgásokra” fókuszálnak. A fix munkaidő csúcsforgalmi időszakokat teremt, a tervezőknek pedig tudniuk kell, mennyi az infrastruktúra maximális kapacitása. „Szóval valóban technikai oka van annak, hogy a csúcsidőkre terveznek”, ismeri el Sánchez de Madariaga. De ez önmagában még nem jelenti azt, hogy a nők utazási szokásait (amelyek nem a csúcsidőktől függenek, így „nincsenek hatással a rendszer maximális kapacitására”) figyelmen kívül lehetne hagyni.

A rendelkezésre álló kutatási eredmények alapján világosan látszik a tipikusan férfi utazási módoknak kedvező torzítás. Az ENSZ nők helyzetével foglalkozó bizottsága is megállapította a közlekedéstervezésben meglévő „férfipártiságot” és a genderszempontok figyelembevételének hiányát a rendszerkonfigurációban^17. Az európaiak városi közlekedéssel való elégedettségét vizsgáló 2014-es EU-jelentés a férfiak közlekedési mintázatait írta le standardként, még úgy is, hogy bírálja az európai tömegközlekedési rendszert, amiért az nem képes megfelelően kiszolgálni a nőket.18 Még bosszantóbbak az olyan bevett tervezői kifejezések, mint a „kötelező mozgás”, ami Sánchez de Madariaga szerint gyakran használt ernyőfogalom „minden, munka vagy oktatás céljából tett utazásra”.19 Mintha a gondoskodási feladatok ellátásához szükséges utazás nem kötelező volna, csak a semmirekellők bármikor feláldozható „énideje”.

A férfipártiság a kormányok kiadásainak priorizálásában is nyilvánvaló. Stephen Bush, a New Statesman politikai tudósítója 2017-es júliusi cikkében rámutatott, hogy noha a brit konzervatív kormány következetesen megszorító intézkedésekről magyarázott, a legutóbbi két konzervatív kancellár bőkezűen költött az útépítésekre.20 Figyelembe véve a brit életszínvonal zuhanását, és hogy az országnak alapvetően jól működő közlekedési infrastruktúrája volt, rengeteg más területen kerülhetett volna jobb helyre az a pénz, de valamiért mégis az úthálózat tűnt kézenfekvő választásnak mindkét férfi számára. Mindeközben 2014-re az önkormányzatok 70 százaléka csökkentette a buszhálózat (a nők által leggyakrabban használt közlekedési forma) támogatását: csak 2013-ban 19 millió fontot vontak el a területről, a buszjegyek ára pedig azóta is minden évben emelkedik.21

És ezzel nincsenek egyedül a brit politikusok. Egy 2007-es Világbank-jelentésből kiderült, hogy a bank közlekedési költségvetésének 73 százalékát utakra és autópályákra fordítják, többnyire vidéki vagy városokat összekötő hálózatokra.22 De ha az útépítés valóban szükséges befektetés is lenne valahol, az már egyáltalán nem nemsemleges döntés, hová is vezet az az út. A nemek szerinti adatbontáson alapuló fejlesztési projektek jelentőségét illusztrálja egy másik Világbank-jelentés, amelyben egy lesothói faluban tervezett útépítés körüli vitákról számoltak be. A nők azt szerették volna elérni, hogy az utat úgy építsék meg, hogy „megkönnyítse eljutásukat az alapszolgáltatásokat biztosító szomszéd faluba”, míg a férfiak az ellenkező irányba vitték volna, hogy „lóháton ülve egyszerűbben elérhessék a piacot és a közelben lévő nagyobb várost”.23

A közlekedés területén tátongó nemi szakadék újabb eleme, hogy számtalan közlekedési kérdőív szándékosan nem foglalkozik a rövid gyalogosutakkal és más, „nem járműves” utazásokkal.24 Sánchez de Madariaga szerint az ilyen utazások „nem számítanak relevánsnak az infrastrukturális döntéshozatalban”. Ha azt vesszük, hogy a nők általában hosszabb gyalogutakat tesznek meg (egyrészt gondoskodási feladataik miatt, másrészt azért, mert a nők többnyire szegényebbek), a nem járműves utazás marginalizálása vitathatatlanul súlyosabban érinti őket. A rövidebb gyalogosutak figyelmen kívül hagyása a közlekedési füzéreket érintő adatok hiányosságaihoz is hozzátesz, hiszen az ilyen utazási formában általában van legalább egy gyalogos szakasz. Röviden, a feltételezés, miszerint a rövidebb gyalogosutak irrelevánsak az infrastrukturális döntéshozatalban, nem áll távol attól a feltételezéstől, hogy maguk a nők irrelevánsak az infrastrukturális döntéshozatalban.

Pedig ez nem igaz. A férfiak javarészt egyedül utaznak, míg a nők különböző „terhekkel” – a bevásárlással, babakocsikkal, a gondozásuk alatt álló gyerekekkel vagy idős rokonokkal.25 Egy londoni közlekedést kutató 2015-ös felmérés szerint a nők „szignifikánsan kevésbé voltak elégedettek az utak és járdák minőségével legutóbbi gyalogútjuk után, mint a férfiak”, ami nemcsak arra utal, hogy a nők nagyobb valószínűséggel közlekednek gyalogosan, de arra is, hogy nagyobb eséllyel vannak babakocsival, így jobban érzékelik az útegyenetlenségeket.26 Sánchez de Madariaga szerint a szerencsétlenül elhelyezett utcai tereptárgyakkal körbeaknázott, durva felszínű, szűk, göröngyös járdákon és a gyalogosutak keskeny, meredek lépcsőin „elképesztően nehéz” babakocsival közlekedni, a szakértő tippje szerint akár négyszer annyi időbe is telhet. „Mihez kezdjenek így a kisgyereket nevelő, fiatal nők?”

Pedig egyáltalán nem szükségszerű, hogy az autókat többre értékeljük a gyalogosoknál. Bécsben az utazások 60 százalékát gyalog teszik meg, nem kis részben azért, mert a városvezetés komolyan veszi a genderszempontú várostervezést. Bécs vezető gender-várostervezője, Eva Kail már az 1990-es évek óta gyűjt adatokat a gyalogos közlekedésről, az elmúlt években pedig az alábbi változtatásokat vezette be: javította és jelzésekkel látta el a gyalogos átkelőhelyeket (és negyven további átkelőhelyet hozott létre), rámpákat szereltetett fel a babakocsiknak és bicikliknek, összesen 1000 méterrel szélesítette a járdákat, és fokozta a gyalogos utak megvilágítását is.27

Barcelona polgármestere, Ada Colau is hasonlóan eltökélt volt abban, hogy visszaadja városát a gyalogosoknak, ezért úgynevezett superilleseket, vagyis szuperblokkokat alakított ki: ezek olyan elkülönített szegletei a városnak, ahol alacsony sebességkorlátozás van érvényben, és amelyeket csak a helyi forgalom használhat, olyan utakkal, ahol a gyalogosok és az autósok egyformán fontosak. A nők utazási szokásaihoz való egyszerű alkalmazkodás újabb példáját láthattuk 2016-ban Londonban, amikor a buszokon bevezették az átszállójegyet.28 Korábban minden egyes alkalommal, amikor egy utas felszállt egy buszra, új jegyet kellett érvényesítenie, de az új rendszerben egy órán belül két buszon is utazhatunk egy jegy áráért. Ez az újítás különösen hasznos a nőknek, akiket aránytalanul hátrányosan érintett a régi jegyvásárlási rendszer. Ez nemcsak azért van, mert a nők nagyobb valószínűséggel utaznak közlekedési füzérekben, hanem azért is, mert a busszal közlekedők többségét (57 százalékát) a nők teszik ki Londonban (részben mert a buszozás olcsóbb és gyerekbarátabbnak tartott megoldás), és gyakrabban kell átszállniuk is (amihez a régi rendszerben új jegyet kellett váltani).

A nőknek azért kell annyiszor átszállniuk, mert London tömegközlekedési hálózata, a világ legtöbb nagyvárosához hasonlóan, sugaras szerkezetű.29 Vagyis egyetlen belvárosi terület van, ahová az utak többsége vezet, a centrum környékén pedig néhány körút. Az egész inkább pókhálóra emlékeztet, és kétségtelenül hasznos az ingázóknak, akik csak oda-vissza akarnak közlekedni otthonuk és a városközpont között. Mindenki másnak már sokkal kevésbé. És jelen esetben a hasznosság/nem hasznosság ellentéte szépen illeszkedik a férfi/nő ellentéthez.

Bár az olyan megoldások, mint a londoni átszállójegy bevezetése, valóban előrelépésnek számítanak, nincsenek világszerte bevett gyakorlatok a helyzet fejlesztésére. Az Egyesült Államokban néhány városban eltörölték az átszállások díját (például Los Angelesben, 2014-ben), míg máshol megmaradt.30 A chicagói tömegközlekedésben például továbbra is fizetnünk kell a csatlakozásokért.31 Ez az árszabás egyenesen felháborító egy 2016-os tanulmány fényében, amelyben a női közlekedési mintákkal szemben meglehetősen diszkriminatív chicagói tömegközlekedésről írtak.32 A kutatásban az Uberpoolt (a népszerű taxis applikáció car-sharing változatát) hasonlították össze Chicago tömegközlekedésével. Kiderült, hogy míg a belvárosba tartó utazások esetén az Uberpool és a tömegközlekedés között elhanyagolható a különbség (átlagosan 6 perc), addig a városrészek közötti közlekedés