A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Lowdeni boszorkányhajsza (Felföldi rejtélyek), 2025

Gyilkosság a krimifesztiválon (Felföldi rejtélyek), 2025

A kastély réme (Felföldi rejtélyek), 2025

Elveszettek szigete (Felföldi rejtélyek), 2025

Bűnhődj értem!, 2025

Copyright © Jud Meyrin, 2026

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva!

Borító és fedélterv: Koppányi Lilla

Szerkesztette: Bukovenszki-Nagy Eszter

Korrektúra: Kölnei Lívia

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2026

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-6831-97-4

Prológus

Matt

A sötét kocsma bűzlött az olcsó piától. A hangszórókból Skillettől az Ash in the Wind bömbölt, túl hangosan ahhoz, hogy bármit is halljak a szomszéd asztalnál ülő két férfi beszélgetéséből.

Nem mintha számított volna. Sejtettem, mi a téma.

Az egyik fickó vézna volt, vöröses hajú, a csuklóján megcsillant az arany Rolexe. Üvöltött róla, hogy nem szokott ilyen helyekre járni. A másik nagydarab, izmos, tetkók borították a karját és a nyakát. Ő meg épp az alja lebujokban érezte jól magát.

Észrevétlenül szemmel tartottam őket az agyonkaristolt, ragacsos asztal mellett ülve, közben ittam a kólámat, és azt kívántam, bárcsak whisky lenne. De most nem piálhattam, muszáj volt koncentrálnom.

A szemem sarkából láttam, ahogy a szomszéd asztalnál a vörös hajú egy borítékot csúsztat a tetováltnak. Nyilván pénz volt benne. A tetovált belenézett a borítékba, biccentett, aztán mindketten felálltak, és kimentek a kocsmából.

Kiittam a maradék kólát az üvegből, majd ráérősen utánuk sétáltam. Sejtettem, hol fogom találni őket, és nem is tévedtem. A kocsma melletti utcában parkolt a tetovált furgonja. Egy fehér, felirat nélküli dobozt vett elő a raktérből, és a vörös hajúnak adta.

Le mertem volna fogadni, hogy pisztoly van benne. Elvigyorodtam. Ezek szerint Andrew Butterfield mégsem annyira pancser, mint amilyennek tűnik. Nem mintha ezzel túl sokat javított volna az esélyein. A sötétbe burkolózva figyeltem, ahogy beleles a dobozba, és még ekkora távolságból is ki tudtam olvasni a gesztusaiból, hogy megrémül. Majdnem felnevettem.

Ha csak a látványra így reagál, hogy a picsába tervezi használni azt a pisztolyt?

A tetovált leszarta a vásárlója bizonytalanságát. Becsapta a furgon rakterének az ajtaját, bepattant a volán mögé, aztán elhúzott az utcából. Andrew bénultan meredt utána, és úgy tartotta a kezében a dobozt, mintha egy bomba lenne, ami bármelyik pillanatban felrobbanhat.

Valószínűleg sejtette, hogy veszélyben van. Mi másért szerzett volna be egy illegális stukkert? Mégis szart a környezetére.

Könnyedén elkaphattam volna, de mást terveztem. Hagytam, hogy beszálljon az autójába, amire már az előbb feltettem a nyomkövetőt. Nem mintha túl nagy szükségem lett volna rá, anélkül is tudtam az úti célját, de szerettem biztosra menni.

Andrew faterja néhány napja feldobta a talpát, ő meg visszajött Angliába a végrendelet felolvasására. Pedig jobban tette volna, ha továbbra is meghúzza magát Thaiföldön, ahol hónapok óta bujkált. De hát pénzsóvár fasz volt, én meg pont ezt terveztem kihasználni.

Elszívtam egy cigit, aztán megnéztem a nyomkövetőt a mobilomon. Andrew tényleg Londonból tartott kifelé, egyértelműen a családi birtokra. Pont ahogy sejtettem.

Felültem a motoromra, és elindultam utána.

A fülhallgatómban épp a Bad Guy szólt a Falling in Reverse-től, amikor odaértem a Butterfield-udvarházhoz, és ez kurva ironikus volt. Bár tökéletesen tudtam alakítani a barátságos jófiút, aki segít másokon, sőt erre építettem fel a magánnyomozó bizniszemet, volt egy olyan oldalam, amelyik simán ölt, kínzott, pusztított, és még élvezte is.

Egy facsoport mögé rejtettem a Yamahát. Felvettem egy kesztyűt, a csuklyámat mélyen a fejembe húztam, zsebre vágtam a szokásos fegyvereimet. Aztán elindultam a házhoz.

A birtok fái elég fedezéket adtak, hogy észrevétlenül az épület közelébe lopakodhassak. A feltámadó szél a leveleket meg az ágakat zörgette, és elnyomta a lépteim zaját. A két nappal ezelőtti terepszemlémen mindent alaposan megfigyeltem. Tudtam, hogy csak a főbejáratnál van kamera, így azt kikerültem, és hátramentem. A hátsó ajtó már a múlt évszázadban is elavult lehetett, könnyen fel tudtam volna törni, de még erre sem volt szükség. A kamra ablakán rossz volt a zár. Egyszerűen csak fel kellett tolnom, és bemászni rajta.

Odabent pár pillanatig hallgatóztam, de a házban néma csend honolt. A személyzet éjszakára hazament, Andrew Butterfield egyedül volt. Nem véletlenül szerezte be azt a pisztolyt.

Fekete árnyékként suhantam át a sötét házon. Az ereimben egyre vadabbul száguldott a vér, minél közelebb értem Andrew-hoz. Valószínűleg tudta, mi vár rá.

Remélem, tudja! És remélem, kibaszottul fél!

Halkan osontam fel az emeletre. Csak egyetlen ajtó volt zárva. Nem szűrődött ki mögüle semmilyen zaj, de a zsigereimben éreztem, hogy Andrew ébren van.

Bementem a szomszéd helyiségbe, és elővettem a vadászkésemet. Megkocogtattam az élével előbb az éjjeliszekrényt, aztán a rajta álló lámpa izzóját, majd a fém ágykeretet. A különböző hangszínű kopogások kísérteties visszhangot vertek a házban, és amikor az utolsó nesz is elhalt, meghallottam a mozgolódást.

Jól sejtettem, Andrew tényleg ébren volt.

Halk léptekkel visszamentem a folyosóra, és besurrantam az Andrew szobája melletti helyiségbe, aztán az ajtó mögé rejtőzve vártam. Nem kellett sokáig. Hallottam, hogy nyikorogva kinyílik az ajtaja. Kilestem a rejtekhelyemről.

Andrew maga előtt tartotta az újonnan beszerzett pisztolyt, és kilépett a folyosóra. Még az ablakokon beszökő kevés fényben is jól látszott, mennyire remeg a keze. Elindult a másik szoba felé, ahonnan a zajt hallotta, én meg utánalopakodtam.

Nem vett észre, könnyedén ugrottam mögé. Az egyik kezemmel a nyakát ragadtam meg, a másikkal meg kicsavartam a pisztolyt a kezéből, és zsebre vágtam. Aztán a falhoz csaptam a fejét egyszer, majd még egyszer. Felnyikkant, és elterült a padlón.

Összehúzott szemmel néztem a mozdulatlan testére. Ez kiábrándítóan egyszerű volt…

Felsóhajtottam, megragadtam Andrew egyik lábát, és visszahúztam a szobájába. Az ágyára dobtam, majd elővettem a zsebemből a műanyag kötegelőket, és az ágykerethez rögzítettem a kezét meg a lábát. Aztán vártam, hogy magához térjen.

Pár perc múlva felnyögött, és mocorogni kezdett. Amikor rájött, hogy ki van kötözve, felpattant a szeme. Aztán meglátott az ágy mellett, és hullaszínűre sápadt. Így a halántékán csillogó vér még élénkebbnek tűnt.

– Nem mondtam senkinek semmit! – kiáltotta.

Nem ezt vártam tőle, és őszintén, ez rohadtul nem a helyzethez illő mentegetőzésnek tűnt, de nem törődtem vele. Felálltam, közelebb hajoltam hozzá, és rávigyorogtam.

– Most viszont itt az alkalom, hogy elmondj nekem mindent a Baglyokról.

Andrew rám bámult. A pofája most már nem is fehér volt, hanem halványzöld. Mintha bármelyik pillanatban kitaccsolhatna.

– Nem tudom, miről beszélsz – nyöszörögte, mire előhúztam a kést a zsebemből.

– Most sem? – vontam fel a szemöldökömet.

Andrew vadul rázni kezdte a fejét.

– Nem! Egyáltalán kik azok a Baglyok? – sipította, de érződött, hogy hazudik, ami nem is lepett meg.

A Baglyok nem tűrték, hogy áruló legyen közöttük. Tudtam, hogy gondolkodás nélkül eltennék láb alól Andrew-t, ha rájönnének, hogy megeredt a nyelve, és simán megúsznák a gyilkosságot. Kurvára érinthetetlenek voltak. Évekbe telt csupán az, hogy tudomást szerezzek róluk. Még annál is hosszabb időbe, hogy megtaláljam az egyik tagjukat. De Andrew Butterfield végre a markomban volt!

Egy gyors suhintással szétvágtam a nadrágját és az alsógatyáját. Előbukkant a petyhüdt farka. Vetettem rá egy lefitymáló pillantást, aztán felnéztem Andrew elszörnyedő képébe.

– Értem én. Félsz, hogy megölnek a Bagoly testvéreid – mondtam neki szinte barátságosan. – Én viszont meg is foglak kínozni, ha nem beszélsz. Ezt akarod? – közelítettem a kést a pöcséhez.

– Ne! – sikította Andrew. Már konkrétan zöld volt a képe, és izzadság áztatta az egész testét, de még mindig nem mondott semmit.

– Tudod – közöltem vele csevegő hangon –, az egyik részem még szeretné is, hogy ne mondj semmit, és levághassam a mákszemnyi faszodat. Népmesei igazságszolgáltatás lenne azok után, amit a Baglyok művelnek a farkukkal, nem igaz?

Végighúztam a kést a pöcsén, nem túl mélyen, de azért ahhoz eléggé, hogy vérezni kezdjen. Andrew torkaszakadtából felüvöltött, aztán oldalra fordította a fejét, és kitaccsolt.

A szobát betöltötte a hányás savanykás bűze és a vér fémes szaga. Kikerültem a padlóra lecsorgott hányadékot, megragadtam Andrew haját, és úgy fordítottam a fejét, hogy muszáj legyen a szemembe néznie.

– Ahogy én látom, két lehetőséged van, Andrew. Nem mondasz semmit, én meg kurva lassan, milliméterről milliméterre fogom levágni a farkadat. Vagy elmondod, amit tudni akarok, aztán megpróbálsz elbújni a haverjaid elől. A másodiknál van némi esélyed a túlélésre, az elsőnél semmi. Szóval, Andrew, melyik legyen?

Andrew hangosan felzokogott. Pont olyan szerencsétlen nyomorultnak nézett ki, mint aki valójában is volt. A vagyona, a státusza és a Baglyok támogatása nélkül.

Tudtam, hogy megtörtem.

– Én… nem vettem részt benne… – dadogta.

– Miben nem vettél részt? – kérdeztem vissza.

Andrew pár pillanatig némán nézett rám.

– A vadászatban. Meg a lányok megerőszakolásában. Eljöttem, amikor kiderült, miket művelnek – hadarta aztán. – Nem bírtam megtenni… Azért vettem azt a pisztolyt, mert tudtam, hogy rám fognak küldeni valakit. Azt hiszik, hogy kitálalok mindent.

Vagyis egy szökevény Baglyot fogtam, aki fél az egykori társaitól. Érdekes fejlemény…

– Akkor még inkább az az érdeked, hogy segíts nekem. Áruld el, kiket kell megölnöm, és mindketten jól járunk – vigyorogtam rá.

Andrew pofáját összemocskolta a hányás, a könny és a takony, miközben akadozva neveket kezdett sorolni, én pedig mélyen az eszembe véstem mindegyiket. Már-már elégedettnek éreztem magam, hogy ennyi év után végre eljutottam idáig, de aztán Andrew kimondott egy nevet…

Egy olyan nevet, amit rohadtul ismertem.

Hirtelen magam előtt láttam azt az ibolyaszínű szempárt, a kusza, göndör hajat meg azt a kerek segget, aminek már a gondolatától is felállt a farkam. Vágy száguldott végig rajtam. Kibaszottul erős és megmagyarázhatatlan vágy. Aztán utána jött a pusztító düh.

Dawn Langford meg fog fizetni mindenért! Akkor is meg fog, ha képtelen vagyok legyőzni azt az őrült megszállottságot, amit tizenöt éves kora óta iránta érzek.

1.

Dawn

Mélyet lélegeztem, és beszívtam a két kedvenc illatomat: a könyvek és a kávé aromáját. A Flat White Crime & Romance-ban pont ez a két illat dominált. Nem véletlenül nyitottuk Ginnyvel ezt az üzletet pár hónapja, miután visszaköltöztem Londonba.

A bolt elfoglalta a Notting Hill-i házam teljes alsó szintjét. Az egyik oldalában könyvesbolt működött, a másikban kávézó. Hisz mindketten a koffein és az olvasás rabjai voltunk. A kettő együtt pedig? Maga volt a mennyország!

Ginny röviden, cukor nélkül itta a kávéját, és a romantikus könyvekért volt oda, én meg a nagyon tejes, nagyon édes kávékat szerettem, általában néhány sütivel kiegészítve, és krimiket meg thrillereket olvastam, de az eltérő ízlésünk tökéletesen megfért együtt a Flat White Crime & Romance-ban – röviden Flat White-ban.

A polcok roskadoztak a krimiktől és a romantikus könyvektől. Erre specializálódott az üzletünk, mást nem is árultunk. Ebből a két zsánerből viszont nálunk volt a legnagyobb választék egész Londonban, sőt talán egész Angliában is.

Elfogott a boldogság, hogy olyasmi vesz körül, amit szeretek, és azt csinálhatom nap mint nap, ami örömet okoz. Pedig volt idő, nem is olyan rég, amikor ez lehetetlennek tűnt.

A bolt hangszórójából az Evanescence-től az Afterlife szólt. Valószínűleg a Flat White-hoz nem passzolt egy démonvadászról szóló animációs sorozat zenéje, de ilyen apróságokkal sosem törődtem.

A bejárathoz sétáltam, és átfordítottam a nyitva-zárva táblát. Odakint az utcán vidáman táncolt a június végi napsütés. A járdán laza nyári ruhákba öltözött emberek mászkáltak, köszönhetően a váratlan hőhullámnak, ami pár napja csapott le Londonra.

A szemközti épület aljában működő barber shop már kinyitott. A kirakaton keresztül láttam, hogy Archie, a tulajdonos épp egy szőke hajú fickó szakállát nyírja. Amikor felém nézett, integettem neki, ő pedig vigyorogva biccentett.

Az Afterlife-ot dúdolva mentem vissza a pult mögé, és szépen elrendeztem rajta a szórólapokat. A jövő hétvégi író-olvasó találkozót hirdették, a legelső rendezvényt a Flat White életében, amit remélhetőleg még sok hasonló követ.

Ginny kedvenc írónője jött hozzánk, pedig Brielle Finn ilyen kicsi és ennyire új könyvesboltba, mint a miénk, nem szokott eljárni. Szerencsére Ginnynek sikerült valahogy meggyőznie, és ez nagyon jól jött. Muszáj volt minden lehetőséget kihasználnunk, hogy még több emberrel megismertessük a Flat White-ot. Bár ahhoz képest, hogy csak néhány hónapja nyitottunk, szép számban voltak vásárlóink, azért attól messze álltunk, hogy a bolt berobbanjon a londoni könyvmolyok köztudatába.

Mire a kirakatba is kitettem az író-olvasó találkozó plakátját, aztán készítettem róla egy videót Instára és TikTokra, megérkezett Skye, aki minden reggel friss sütiket szállított nekünk.

– Brielle Finn jön hozzátok? – ragyogott fel a szeme a plakátot látva. – Muszáj itt lennem! Csak egy könyvét olvastam, de azt imádtam. A főszereplő lány is sztriptízes volt.

Kicsit elpirult, mintha azt várta volna, hogy lenézem, amiért mellékállásban egy klubban vetkőzött, pedig ez aztán messze állt tőlem. Skye olyan finom sütiket készített, hogy a vásárlóink nem győzték dicsérni. Nekem az is mindegy lett volna, ha esténként betörőként ténykedne.

Olyan válasz után kutattam az agyamban, amivel megnyugtathatom Skye-t, de félbeszakított a bolt előtt leparkoló rendőrautó.

A szívem vadul ficánkolni kezdett a mellkasomban. Magam sem tudtam, miért, de azonnal Anglia jelenleg leghírhedtebb, szabadlábon lévő sorozatgyilkosa jutott eszembe. A Herélő, ahogy a média hívta.

– Azok a zsaruk ide jönnek? – húzta össze a szemét Skye.

– Úgy tűnik – dünnyögtem, amikor a hórihorgas, sötét bőrű rendőr kitárta az ajtót, és odavonult hozzánk, miközben alaposan körülnézett a boltban.

A társa, egy szőke nő eltűnt a sarkon. Biztos voltam benne, hogy a hátsó ajtóhoz megy. Attól tart, hogy elszökünk, vagy mi?

– Miben segíthetek? – kérdeztem a nagydarab zsarutól, amikor lecövekelt a pult előtt.

– Ginny Bluntot keressük. Itt van? – érdeklődött, nem pazarolva az idejét arra, hogy bemutatkozzon, a köszönésre meg végképp nem, és ettől csak tovább mélyült a rossz érzésem.

– Ginny nincs itt. Ő általában délutánonként viszi a boltot.

– Akkor tegnap délután látta utoljára?

– Vasárnap zárva vagyunk – feleltem, mire ingerültség villant a zsaru szemében.

– Szombat délután találkoztak?

– A szombat délutáni műszakot elcseréltük. Pénteken volt itt utoljára.

– Azóta nem is beszéltek? – darálta el a továbbra is ismeretlen nevű rendőr az újabb kérdést, nekem meg rekordgyorsan elfogyott a türelmem.

A türelmetlenség egyike volt a fő jellemhibáimnak. A forrófejűséggel és a lobbanékonysággal együtt. Anyám mindig mondogatta, hogy ezekkel egy pillanat alatt elérem, hogy közönséges alsó osztálybelinek tűnjek, és ne előkelő felső osztálybelinek. Sean ugyanezt gondolta, és a rohadéknak sikerült is elérnie a házasságunk alatt, hogy mindent elnyomjak magamban, ami neki nem tetszett bennem. De immár fél éve nem kellett foglalkoznom azzal, hogy megfeleljek Seannak vagy épp az anyámnak, így hát simán szabadjára engedtem a természetemet.

– Ez most kihallgatás? – förmedtem a zsarura. – Mert ha igen, akkor úgy hiszem, legalább annyit el kellene árulnia, mégis milyen ügyben akar kérdezősködni. Ha meg nem kihallgatás, akkor csak simán mondja el, mi történt Ginnyvel!

A zsaru arca azonnal eltorzult a haragtól.

– Azért kérdezősködöm – köpte a szavakat –, mert az üzlettársát gyilkossággal vádoljuk.

Tracy_G: Hogy mehet Brielle egy ilyen helyre???? :O

MoonZ1: Ezen gondolkodom én is… Biztos még nem tudja.

Chloe_Warner: Hogyne tudná? Ettől hangos a net. És még nem írta ki, hogy elmarad az író-olvasó találkozó.

Trevor2005: Talán nem lóg a neten, mint ti…

Felicity_Love_Books: Mi a bajotok a Flat White-tal? Jártam ott egyszer, cuki hely!

Tracy_G: Olyan cuki, hogy az egyik tulaj kést állított egy férfi szívébe, aztán elmenekült a helyszínről!

Felicity_Love_Books: A könyvesbolt arról nem tehet, hülyék… :/

Legszívesebben megöleltem volna Felicity_Love_Books-t, de sajnos a közösségimédia-felületeinket elárasztó kommentelők között nagyjából egyedül volt a véleményével. Mindenki más felgyújtotta volna a Flat White-ot, hogy aztán felszántsa és besózza a helyét.

Nem épp erre gondoltam, amikor meg akartam ismertetni a londoni könyvmolyokkal a boltot…

Nem értettem, hogyan tudta a média ennyire gyorsan kiszagolni, kit gyanúsít a rendőrség a szombat esti gyilkossággal. Az ember azt hinné, hogy még a gyanúsítottaknak is vannak személyiségi jogai, de úgy tűnt, ezt mindenki magasról leszarja, és minden létező platformon a gyilkosságról és Ginnyről folyt a szó.

Fortyogó dühvel lőttem ki a telefonomon az összes közösségimédia-appot, és a Flat White egyetlen vásárlójára pillantottam, aki valószínűleg nem lógott egész álló nap a neten, ezért nem szerzett még tudomást arról, hogy a bolt egyik tulajdonosát gyilkossággal vádolják.

A barna hajú, csinos nő elkapta a pillantásomat, és kedvesen rám mosolygott. Megigazította a világoskék, csíkos blúzát, amit megkötött a derekán, aztán visszafordult tovább válogatni a könyvek között. Én meg attól az egyetlen mosolytól kicsit könnyebben vettem a levegőt.

Délelőtt, miután a rendőrség hivatalosan is felvette a vallomásomat, elmentem Ginny lakására. Pár utcányira innen bérelte, de hiába kopogtam, nem nyitott ajtót senki. Utána a kedvenc helyeit is végigjártam a környéken, hátha valahol megtalálom, de sehol nem jártam sikerrel. A telefont nem vette fel, az üzeneteimre nem reagált. A családja Amerikában élt, Ginny ritkán beszélt velük. A bátyja, akivel tényleg szoros volt a kapcsolata, pár éve meghalt.

És itt holtpontra is jutottam az amatőr nyomozásomban…

Fogalmam sem volt, mit tehetnék még, nem tudtam, hol lehet Ginny, és egyáltalán hogyan keveredett bele egy gyilkossági ügybe. Csak abban voltam száz százalékig biztos, hogy nem ő tette.

A barna hajú nő odajött a pulthoz, és átnyújtott nekem egy Lucy Clarke- és egy Sarah Pearse-kötetet.

– Ezeket szeretném kérni – mondta.

A hangja is megnyugtatóan kedves volt, én meg hirtelen ösztönösen megéreztem, hogy tévedtem. Pontosan tudja, mi történt Ginnyvel, és annak ellenére ennyire kedves velem. Csupán azért, mert sejti, mekkora szükségem van egy kis jóindulatra. Hirtelen nem találtam a szavakat.

Némán ütöttem be a könyveket, és toltam elé a bankkártya-leolvasót, pedig máskor szerettem beszélgetni a vásárlókkal. Csak amikor már a könyveket rejtő táskával elindult az ajtó felé, kiáltottam utána:

– Köszönöm!

Ő visszapillantott a válla felett, és mosolyogva biccentett. Reméltem, hogy tudja, nem a vásárlást köszöntem meg.

Miután elment, újra csend ereszkedett a Flat White-ra, az én gondolataim meg visszarepültek tavaly nyárra, amikor megismerkedtünk Ginnyvel…

Jól emlékeztem a gesztenyebarna hajú, karcsú nőre, aki egy eszpresszós poharat szorongatott a kezében. Hosszú nadrágot, hosszú ujjú blúzt viselt, és ez nagyon furcsának hatott a hőségben, amitől egész New York megbolondult. Olyan váratlanul állt meg az asztalom mellett, az akkori munkahelyemhez közeli zsúfolt kávézóban, hogy egészen meglepődtem.

– Leülhetek? – kérdezte, és ugyan mosolygott, de úgy, mintha feszélyezné a helyzet. Ami furának tűnt, hiszen ő volt az, aki odajött hozzám.

– Persze, ülj csak le – feleltem, mert nem akartam udvariatlan lenni.

Ráadásul rémlett, hogy láttam már az irodában. Nemrég vették fel a HarperCollinshoz, ahol én is dolgoztam, és az is eszembe jutott, hogy G betűvel kezdődik a keresztneve, de az istennek nem tudtam felidézni, hogy hívják, ami nem volt meglepő. Még mindig szét voltam csúszva az állásinterjú miatt, amire nem tudtam elmenni, mert el kellett kísérnem Seant egy céges rendezvényre.

A nő leült, és ekkor már természetesebb volt a mosolya.

– Egyébként Ginnynek hívnak – jegyezte meg. Ezek szerint a G betűre jól emlékeztem.

– Engem Dawnnak.

A könyvemre tévedt a tekintetem. Nagyon szerettem volna a szünetem hátralévő negyedórájában belemerülni a történetbe, és nem gondolni semmire, de túl jólnevelt voltam ahhoz, hogy figyelmen kívül hagyjam a velem szemben ülő nőt.

Felnéztem rá, és csak ekkor vettem észre, hogy a nyakában lógó láncon egy türkizkék pillangómedál lóg. Azonnal eszembe jutott Cassie, a gyerekkori barátnőm, akinek a türkizkék volt a kedvenc színe, és imádott mindent, ami pillangóformájú.

– Olvass csak nyugodtan – intett Ginny a könyvemre, és elővett a táskájából egy Devney Perry-regényt.

Újra Cassie-re gondoltam, aki falta a romantikus regényeket. Biztos imádta volna Az Eden családot is… Ezt és a türkizkék pillangót azonnal jó jelnek vettem, hiszen Cassie-nek még ennyi év után is fontos helye volt a szívemben.

Elmosolyodtam, és kinyitottam a könyvemet. Másnap pedig, amikor Ginny újra leült mellém a kávézóban, már örültem neki, hogy felbukkant.

A telefonom csipogása rántott ki az emlékből. Egy hosszú pillanatig eljátszottam a gondolattal, hogy nem nézem meg az üzenetet, bárki is küldte. Kizárólag arra vágytam, hogy vége legyen a mai szörnyűséges napnak, én meg felmehessek a lakásomba, bebújhassak a takaró alá, aztán holnap arra ébredjek, hogy ez az egész meg sem történt, csak egy ostoba rémálom volt. De mi van, ha végre Ginny válaszolt valamelyik korábbi üzenetemre?

Reménykedve felkaptam a mobilt, de nem Ginny volt az. Skye írt.

Dawn, ha szükséged lenne segítségre, mindenképp keresd meg Matthew Riley-t! A legjobb magánnyomozó a városban. Sokat segített Ellának, a volt lakótársamnak tavaly.

Az üzenet mellé egy címet és egy telefonszámot is mellékelt, nekem meg hirtelen kiszaladt a tüdőmből minden levegő.

Matthew Riley…

Bár több mint másfél évtizede nem találkoztunk, azonnal magam előtt láttam a sötétbarna, hullámos haját, a ferde vigyorát, az arca jobb oldalát átszelő sebhelyet, ami egyáltalán nem rontott az összhatáson, épp ellenkezőleg. Adott valami olyan pluszt a megjelenéséhez, ami mellett a teljesen tökéletes arcú férfiak unalmasnak, szürkének tűntek.

Matt… Cassie bátyja. A legjobb barátnőm bátyja.

Szinte hallottam a mély, kicsit játékos hangját, ahogy azon a becenéven hív, amit a legelső találkozásunkkor adott nekem. Ibolyaszemű…

Elszorult a szívem, ahogy tovább bámultam az üzenetet. Skye jót akart, de fogalma sem volt, mibe tenyerelt. Régen Matt bármit megtett volna értem, de Cassie halálával megváltoztak a dolgok. Gyökeresen…

Tudtam, hogy Matt jó nyomozó, sőt a legjobb! Mindig is figyelemmel kísértem távolról az életét. De azt is tudtam, hogy esze ágában sem lenne segíteni nekem.

2.

Dawn

Tizenhat évvel korábban

A kezemben szorongatva az épp aktuális olvasmányomat, lesiettem a lépcsőn, és átvágtam a Langford-kúria hátsó traktusa felé vezető folyosón. A lépteim hangosan visszhangoztak a néma házban.

Anyám folyton azt mondogatta, hogy úgy trappolok, mint egy elefánt, de már annyiszor hallottam tőle különféle célzásokat arra, hogy nem vagyok az a nádszálkarcsú alkat, hogy oda se figyeltem rájuk. Persze azért néha okozott egy kis fájdalmat, de csak olyan tompát és távolit, mint egy behegedt seb enyhe viszketése. Ráadásul szerencsére az anyám elutazott az egyik barátnőjéhez, így egy darabig nem kellett tartanom a célzásaitól és a helytelenítő tekintetétől.

Ahogy közeledtem a konyhához, kiszűrődött odabentről a nevetés. Azonnal elmosolyodtam.

Ez ugyanis azt jelentette, hogy az apám sincs itthon. Ha a kúriában tartózkodna, senkinek még csak eszébe sem jutna nevetni, és nem azért, mert Lord Langford megtiltotta. Nem, az apámnak egyszerűen olyan volt az aurája, hogy az önmagától elnyelt minden jókedvet és vidámságot, mint egy sötét lyuk, még csak a tiltással sem kellett bajlódnia.

Belöktem a konyha lengőajtaját, és szinte berobbantam a helyiségbe. Két egyformán barátságos tekintet fogadott. Mrs. Riley, a házvezetőnőnk, és a lánya, Cassie, aki a legjobb barátnőm volt, mióta az eszemet tudtam.

A Riley család a kúriához tartozó park szélén lakott. Mr. Riley is apámnak dolgozott, ő gondozta a kertet. Így ismerkedtem meg a gyerekeikkel, Cassie-vel… És a bátyjával, Matt-tel.

– Jó reggelt! – villantottam fel az előbbinél is szélesebb mosolyt, mire Cassie azonnal leugrott a konyhapult mellett álló székről. Előtte is ott feküdt egy könyv, az olvasás a közös szenvedélyünk volt.

Odarohant hozzám, közben hosszú, sötétbarna haja és a pillangóalakú fülbevalói vidáman meglebbentek a sietségtől.

– Kimegyünk egy kicsit sétálni? – kérdezte. Tudtam, hogy nem sétálni akar, hanem arról a jövő hétvégi buliról dumálni, amire el akartunk lógni.

Cassie a helyi középiskolába járt, míg én a Norwich Schoolba, egy előkelő suliba, ahol a tandíj egy vagyon, bekerülni pedig privilégium. Szerettem oda járni, de azért azt még jobban szerettem volna, ha Cassie is ott tanulhatott volna velem, hogy többet lehessünk együtt. De legalább ezzel a bulival kicsit bevonhattam az iskolai életembe.

Az egyik srác rendezte a suliból. Mindenkit meghívtak, engem is, Cassie pedig azonnal belement, hogy eljön velem. Sőt majdnem izgatottabb volt, mint én. Annyi okozott csak bökkenőt, hogy Cassie-t a szülei nem engedték el bulizni, ezért ügyeskednünk kellett egy kicsit.

– Hagyd, hogy Dawn megreggelizzen – feddte meg Mrs. Riley a lányát, és elém tolt egy tálcát aranybarnára sült, édes illatot árasztó muffinokkal.

Mrs. Riley mindig sütit sütött nekem reggelire, ha az anyám nem volt otthon. Egyébként müzlit, gyümölcsöt és joghurtot kellett ennem, hogy vigyázzak az – anyám szavaival élve – elegánsnál teltebb alakomra, amit nem is tudom, ki utált jobban, Mrs. Riley vagy én.

Mrs. R. folyton azt mondogatta, hogy nem kell mindenkinek elöl deszka, hátul lécnek lennie, meg azt is, hogy gyönyörű vagyok így. Kizárólag neki köszönhetően nem alakult ki bennem semmiféle testképzavar. Ha anyámon múlott volna, valószínűleg a vécé fölé görnyedve hánytatnám magam minden kajálás után.

A könyvemet a hónom alá szorítottam, gyorsan felkaptam a tálcáról két muffint, és rámosolyogtam a házvezetőnőre.

– Majd kint megeszem, Mrs. R. – feleltem, aztán megragadtam Cassie karját, és kihúztam a konyhából.

Még hallottuk, hogy Mrs. Riley sopánkodik egy kicsit, de egyikünk sem foglalkozott vele, csak kirohantunk a parkba.

Hiába kezdődött el néhány hete a nyár, borongós volt a szombat. Az égen sűrűn úszkáltak a felhők, hűvös szél fújt, és a levegőben éreztem a közelgő eső illatát, de egy cseppet sem bántam. Szerettem az esőt. Egy nagy harapással eltüntettem az egyik muffin harmadát, aztán miután lenyeltem a falatot, Cassie-re pillantottam.

– Akkor az anyukádék biztosan nem lesznek itthon szombat este? – kérdeztem tőle.

Cassie kikapta a kezemből a másik muffint, és beleharapott.

– A házassági évfordulójukat komolyan veszik. Vacsi, aztán abban a hotelben töltik az éjszakát, ahol megismerkedtek. Sosem hagyják ki. Tudod, milyen szentimentálisak – forgatta a szemét.

Bólintottam, pedig igazából azt gondoltam, hogy Mr. és Mrs. Riley szörnyen cukik, amiért még most is ennyire odavannak egymásért. Az én anyám meg apám egy szobában sem bírtak meglenni pár percnél tovább.

– Mi a helyzet a te szüleiddel? – kérdezett vissza Cassie, mire legyintettem.

– Nem igazán érdekli őket, hová megyek, amíg a bulit a mi köreinkből tartja valaki. Anyám egyébként nem is jön haza addig, apám meg észre sem fogja venni, hogy nem vagyok a házban.

– Azért meg bírnám szokni, ha engem sem tartanának ilyen rövid pórázon. Talán Zane sem szakított volna velem, ha elengednek vele ide-oda.

Cassie felsóhajtott, az én mellkasomban meg felizzott valami, ami gyanúsan keserűségre emlékeztetett.

Tudtam, hogy Cassie még mindig szomorú, amiért az első pasija dobta, és leginkább emiatt mondja ezt. Azt is tudtam, hogy bizonyos szempontból szerencsés vagyok. A családom vagyonának hála bármit megtehettem, amit akartam, ha azzal nem hoztam szégyent a Langford névre, de azért ez rohadtul nem ellensúlyozta a tényt, hogy a szüleim nem törődtek velem.

A Langford-kúriában kizárólag akkor volt jelen a szeretet, ha Mrs. R. ott tartózkodott. Hatéves voltam, amikor elkezdett nálunk dolgozni, és azelőtt azt sem tudtam, hogy létezik ilyen szeretet. Valószínűleg ez vonzott annyira a Riley családhoz. Iszonyúan szerették egymást, és bármit megtettek volna egymásért.

Cassie nem tudta, mennyire mázlista, hogy ilyen családja van. Basszus, még én is szerencsésnek éreztem magam csak azért, mert Mrs. R. családtagként kezelt! De ezt sosem mondtam el Cassie-nek. Nem akartam picsogó gazdag lánynak tűnni.

Ezúttal is inkább elnyomtam magamban az érzést, és eltereltem Cassie figyelmét Zane-ről. Tovább tervezgettük a jövő szombati bulit egészen addig, amíg Cassie el nem indult a helyi boltba, ahol délutánonként melózott.

Nem volt kedvem visszamenni a kúriába, helyette végigsétáltam egy tiszafákkal szegélyezett ösvényen, ami a kerti tóhoz vezetett. A tó vize, mintha igazodott volna az éghez, halvány szürkéskékben játszott. Letelepedtem a partján álló padra, és kinyitottam a könyvemet.

Az olvasás azóta a szenvedélyem volt, hogy megtanultam a betűket. Könyvszereplőkkel körülvéve sosem éreztem magam magányosnak, de mostanában legjobban a krimiket szerettem, amikben elszánt, intelligens nyomozók oldottak meg rejtélyes bűneseteket. És nem, nem voltam hajlandó még magamban sem elismerni, hogy ez talán azért van, mert a legjobb barátnőm jóképű bátyja magánnyomozó.

Belemerültem a regénybe, és mint mindig, azonnal eltűnt a park körülöttem, semmibe foszlott a jövő heti buli is, ahová annyira készültünk. A könyvek olyan könnyedén tudták elterelni a figyelmemet, mint semmi más.

Fogalmam sem volt, mennyi idő telhetett el, de arra eszméltem, hogy valaki beleborzol a hajamba. Ingerülten felpillantottam a regényből – pedig a nyomozó már nagyon közel állt ahhoz, hogy leleplezze a tettest –, és Matt-tel találtam szembe magam.

Előttem ácsorgott, és a szája körül ferde vigyor játszott. Tudtam, hogy azért ferde az a vigyor, mert pár éve a helyi kocsmában verekedésbe keveredett valakivel, akinél kés volt, és egészen a szája sarkáig megsebezte az arcát vele, olyan mélyen, hogy a sérülés vastag heget hagyott.

Nem kellett volna vonzónak találnom azt a sebhelyet. Végül is egy verekedésből származott, és nem ez volt Matt egyetlen bunyója. Mrs. Riley sokszor aggódott amiatt, hogy a fiában jóval több agresszió lakozik, mint kellene, és félnek tőle az emberek.

De én nem féltem, egy cseppet sem. Ami talán idiótaság volt. Éreztem, hogy Mattben tényleg van valami nagyon ijesztő, de tudtam, hogy engem sosem bántana, így hát nem törődtem vele.

– Komolyan beleborzoltál a hajamba, Matthew Riley? – ripakodtam rá, aztán lesimítottam a fejem búbján minden bizonnyal égnek álló tincseimet. A göndör hajamat anélkül is elég nehéz volt kordában tartani, hogy Matt összekócolná. – Amúgy sem vagyok már hatéves, hogy ilyesmiket csinálj velem – húztam el a számat.

– Hanem tizenöt.

– Pár hónap múlva tizenhat leszek! – hívtam fel rá a figyelmét, mire ő komikusan forgatta a szemét.

– Szööörnyen öreg vagy. Egyébként háromszor is szóltam, de te annyira bele voltál merülve a könyvedbe, hogy észre sem vetted, Ibolyaszemű.

Felforrósodott az arcom, és a gyomromba költözött az a furcsa érzés, ami mostanában Matt jelenlétében elfogott.

– Akkor esetleg ezt jelzésnek kellett volna venned, hogy nem vágyom a társaságodra – biggyesztettem le az ajkamat, de Matt csak nevetett, aztán lehuppant mellém a padra.

– Nincs olyan lány, aki ne vágyna a társaságomra.

– Gusztustalan a beképzeltséged – jelentettem ki, de közben mégis csak becsuktam a könyvet, pedig tényleg a legérdekesebb résznél tartottam. – Szóval, mit akarsz?

Matt aranybarna színű szeme, ami engem mindig egy hatalmas, fenséges jaguárra emlékeztetett, vidáman megcsillant.

– Csak beszélgetni, Ibolyaszemű.

– Akkor menj, beszélgess a haverjaiddal.

– Ők nincsenek itt, te viszont igen.

– Hű, te aztán tudod, hogy érezze magát az ember különlegesnek!

A kötekedés volt a biztonságos terepem Matt-tel. Azóta kötekedtünk egymással, amióta megismerkedtünk. Én hatéves múltam, ő tizenöt, és a legelső mondatom az volt hozzá, hogy biztos véletlenül megdőlt a tubus, azért van olyan nevetségesen sok zselé a haján – pár év alatt szerencsére kinőtte ezt a szokását.

Még mindig emlékszem, ahogy megfagyott körülöttünk a levegő, mintha Mrs. Riley attól tartott volna, hogy Matt lekever egy pofont az újdonsült munkaadója hatéves lányának. Ehelyett Matt elvigyorodott, beleborzolt a hajamba, és kijelentette:

– Neked sem ártana egy kis zselé, hogy megzabolázd ezt a loboncot, Ibolyaszemű. Ha szépen megkérsz, adok az enyémből.

Onnantól kezdve folyamatosan piszkáltuk egymást, és Matt mindig Ibolyaszeműnek hívott. Ugyanúgy védelmezett engem, mint Cassie-t, mintha a fogadott kishúga lennék. Hosszú évekig tökéletesen elégedett is voltam a helyzettel, de aztán valami megváltozott… Elkezdett izzani közöttünk ez a furcsa, tiltott energia, amivel nem tudtam mit kezdeni. Arról pláne fogalmam sem volt, hogy csak én érzem-e, vagy Matt is.

– De tényleg, Matt, mit keresel itt? – pillantottam rá.

Mióta magánnyomozóként dolgozott, Londonban lakott. Azért elég sűrűn visszajárt Norfolkba, de az teljesen más volt, mint amikor még itt élt a kúria parkjában. Emiatt egyszerre voltam szomorú, és egyszerre éreztem megkönnyebbülést, hogy van némi távolság közöttünk.

Ő a padnak támasztotta a hátát, a tarkóján összefűzte az ujjait, amitől megfeszült a pólója a mellkasán. Lehunyt szemmel az ég felé fordította az arcát.

– Már haza se szabad jönni a családomhoz? – kérdezte, továbbra is csukott szemmel.

– A szüleid ma dolgoznak, és Cassie is. Majd vasárnap lesz szabadnapjuk – hívtam fel rá a figyelmét.

Erre már kinyitotta a szemét, és felém fordult. Aranybarna jaguártekintetében felvillant valami, amit korábban nem láttam.

– És mi van, ha téged akartalak meglátogatni?

A gyomromban forrongó érzés csak még jobban felerősödött. Pedig Matt nyilván nem úgy szánta a kérdést, ahogy én értettem. Még nem voltam tizenhat, míg ő huszonnégy múlt. A törvény is tiltotta, hogy bármi olyasmit műveljen velem, amire a hülye hormonjaim vágytak.

– Engem is láthattál volna holnap, mindig nálatok ebédelek vasárnap – böktem ki végül, mire az ő arcán feltűnt az a féloldalas vigyor. De ezúttal nem ért fel a szeméig…

A szemében egy pillanatra felsejlett annak a fenevadnak az árnyéka, ami Mattben lakozott. Így a tekintete még inkább egy veszedelmes jaguárra emlékeztetetett, én pedig a zsigereimben éreztem, hogy addig vagyok csak biztonságban, amíg Matt azok közé az emberek közé sorol, akiket védelmez. Ha az ellensége lennék, szabadjára engedné a ragadozót magában, és széttépne, de még mindig nem féltem. Csak valami furcsa adrenalin söpört végig rajtam, amitől megugrott a pulzusom, és lúdbőrözött a karom.

Matt felállt mellőlem, és újra beleborzolt a hajamba.

– Akkor holnap találkozunk, Ibolyaszemű – mondta, és vissza se nézve elindult a sétányon a szülei háza felé.

Figyeltem, ahogy eltűnik az ösvényen, közben a testemben tomboló adrenalin is elenyészett vele együtt, és a helyét átvette valamiféle megmagyarázhatatlan, baljós előérzet.

3.

Dawn

Négy napba telt, mire rájöttem, hogy bármi is történt a múltban, meg kell próbálnom segítséget kérni Matt-től. És ez mindent elmondott arról, mennyire voltam kétségbeesett.

Ginny továbbra sem került elő, és nekem továbbra sem volt ötletem, hová tűnt, vagy hogy egyáltalán miért bujkál. Nem ő ölte meg azt a férfit, ebben továbbra is teljesen biztos voltam. Ginny túlságosan kedves, túl tiszta lelkű, a légynek sem tudna ártani. De akkor hol lehetett?

A krimiken és thrillereken edzett agyam mindenféle borzalmas forgatókönyvet vetített elém. A legijesztőbb mind közül az volt, hogy a gyilkos őt is bántotta. Folyamatosan Ginnyt láttam magam előtt, véres sebekkel és ütésnyomokkal. Közben megelevenedtek azok a New York-i emlékek, amikor Ginny hiába takargatta hosszú ujjú ruhákkal magát, észrevettem a karján a zúzódásokat. A férje durva bánásmódjának a nyomait. Ginny a megismerkedésünk után nem sokkal elvált tőle, de én képtelen voltam elviselni a gondolatát, hogy miután megszabadult az erőszakos férjétől, talán újra agresszióval találta szembe magát, ráadásul itt, Londonban, ahová miattam költözött.

Győzködtem magam, hogy nincs semmi bizonyíték arra, hogy Ginnynek is baja esett volna, ettől függetlenül baromira aggódtam. Ráadásul a Flat White-ban napok óta alig lézengett pár vásárló, ami nem volt meglepő, hiszen az internet még mindig Ginny bűnösségétől volt hangos.

Annyira katasztrofális volt a helyzet, hogy az a két másik magánnyomozó, akit felhívtam, azonnal elutasított. Mindketten azt tanácsolták, hogy a Riley Nyomozóirodába menjek, mert ők elvállalnak ilyet veszett ügyeket is.

Veszett ügy… Nagyszerű.

Így hát ott álltam Matt nyomozóirodája előtt, ami meglepően elegáns volt. Legalábbis a kirakaton keresztül, mert még nem gyűjtöttem össze elég bátorságot, hogy be is lépjek. Ám tényleg rendezettnek tűnt, ahhoz viszonyítva pláne, hogy Matt norfolki szobája általában úgy nézett ki, mintha kutyák hordták volna szét a holmiját, és közben oda is csináltak volna a sarkokba. De másfél évtizede láttam őt utoljára. Ennyi idő alatt nyilván megváltoznak az emberek.

Kifújtam a levegőt, megtöröltem a ruhámban az izzadó tenyeremet, aztán beléptem az ajtón.

Tényleg jól láttam a kirakaton keresztül, a hely szuperelegáns volt. Minimalistán, férfias stílusban rendezték be a tágas váróhelyiséget, a falakon fekete-fehér képek lógtak, mindegyik egy londoni utcarészletet ábrázolt. A padló metálszürke színben játszott, a pult szintén szürke volt, és nem hevert rajta egyetlen szórólap, papír vagy más kallódó holmi, mint nálunk, a Flat White-ban, ellenben jó pár ajtó nyílt mögötte, azt sejtetve, hogy még annál is nagyobb az iroda, mint amilyennek elsőre látszik.

A pult mögött ülő szőke hajú srác rám mosolygott. Az egyik fülében hosszú, ezüst fülbevaló lógott, és olyan bőrmellényt viselt, amilyet az amerikai motoros bandák tagjain látni a filmekben.

– Segíthetek? – kérdezte barátságosan. – Pár perc múlva zárunk, de egyeztethetünk időpontot jövő hétre. – Belenézett a tabletjébe, aztán vissza rám.

– Nagyon fontos lenne, hogy minél előbb beszélhessek Matt-tel – buktak ki belőlem a szavak, és közben ösztönösen közelebb léptem a pulthoz.

A srác arcán elhalványult a mosoly, a helyét átvette valamiféle óvatos gyanakvás.

– A főnök elég elfoglalt, több üzleti érdekeltsége is van, de vannak más nyomozóink. Biztos vagyok benne, hogy tud valamelyikük segíteni – mondta továbbra is tökéletes udvariassággal, én meg gondolatban jól fejbe kólintottam magam.

Sejthettem volna, hogy a nyomozóiroda tulajdonosaként Matt megválogatja, milyen ügyekbe folyik bele. Bizonyára a legfontosabbakba. Sőt, még az is lehet, hogy már csak az üzleti részét vitte a vállalkozásának. Ez mondjuk nem vallana Mattre. Nem épp üzletember típus volt, legalábbis régen nem. De honnan is tudhatnám, milyen most?

Viszont a szőke srác adott egy ötletet, amitől mindjárt könnyebben vettem a levegőt. Talán nem is kell találkoznom Matt-tel. Sőt, az alkalmazottainak nem is kell tudniuk, hogy ismerjük egymást régről. Görcsösen belekapaszkodtam ebbe a hirtelen jött gondolatba.

– Teljesen igazad van, nagyon szívesen beszélnék egy másik nyomozóval, aki jobban ráér – hadartam. – Az üzlettársamat gyilkossággal vádolják. Egy barátnőm, Skye ajánlott titeket – túloztam el némileg azt, hogy valójában milyen viszony is fűz Skye-hoz. – Azt mondta, sokat segítettetek a lakótársának, Ellának.

Ennek hallatán a srác arcáról eltűnt a gyanakvás, és újra elmosolyodott.

– Most már emlékszem! Skye mesélt rólad, én vagyok az új lakótársa – vigyorgott rám. – Dawnnak hívnak, ugye? A tiéd az a könyvesbolt a Notting Hillen.

– Igen – hebegtem, és hirtelen nagyon megbántam a korábbi füllentésemet. De úgy tűnt, a srác egyelőre nem jött rá, hogy nem teljesen mondtam igazat, és nem is vagyunk annyira jóban Skye-jal, vagy csak túl udvarias volt ahhoz, hogy felhívja rá a figyelmemet.

– Angel vagyok – nyújtotta a jobbját a pult fölött, én pedig megráztam a kezét.

– Esetleg lenne korábbi időpont valamelyik másik nyomozónál? – kérdeztem reménykedve, mire Angel felpattant a székéből.

– Várj itt! Meglátom, mit tehetek – felelte, és bement a pult mögött nyíló egyik ajtón.

Olyan gyorsan csukta be maga mögött, hogy bekukucskálni sem volt esélyem, névtáblát pedig nem láttam rajta. Reménykedtem benne, hogy nem Matt van odabent, hanem az egyik alkalmazottja, ő meg már réges-rég hazament, és el tudom kerülni. Ám amikor alig egy perc múlva feltárult a pult mögötti ajtó, Angel nyomában Matt jelent meg.

Ugyanaz az aranyszínű jaguárszempár nézett rám, de az az ijesztő árnyék most már folyamatosan ott volt a tekintetében, nem csak időről időre tűnt fel, mint régen. A száját szigorúan összeszorította, az álla megfeszült sötét borostája alatt, és itt-ott már megjelentek rajta a ráncok, de a francba is, még mindig ő volt a legvonzóbb férfi, akivel valaha találkoztam!

Hirtelen megszólalni sem tudtam. Hiszen Matt állt előttem, aki olyan sok, olyan szerteágazó hatással volt az életemre tinédzserkoromban, hogy számon sem tudtam tartani. Kezdve az olyan teljesen banális dolgokkal, hogy miatta szerettem meg a lila színt, miután elkezdett Ibolyaszeműnek hívni. Miatta a krimik a kedvenc könyveim. De ő az oka annak is, hogy imádom a motorokat és a száguldást. Meg hogy az intelligens, ravasz, gonoszkodásra hajlamos férfiak a zsánereim, akik bármit megtennének a szeretteikért. Seannal is azért jöttem össze, mert a személyisége kicsit emlékeztetett Mattére.

– Dawn Langford. – Matt úgy ejtette ki a nevemet, mintha szitokszó lenne, és ezzel durván kirántott a merengésből. – Látom, még mindig hazudsz, ha úgy kívánja az érdeked.

– Nem hazudtam – emeltem meg az államat, de a hangom megremegett. – Az üzlettársamat tényleg gyilkossággal vádolják, és tényleg Skye ajánlott téged.

– Skye, aki nem a barátod, csak süteményeket szállít a boltodba? – vonta fel gúnyosan a szemöldökét, mire döbbenten néztem rá.

– Ezt meg honnan tudod?

– Az a munkám, hogy tudjak dolgokat.

– Még mindig baromi beképzelt vagy!

– Akkor úgy tűnik, mindkettőnk rossz szokása megmaradt. – Matt szája körül felsejlett az a féloldalas vigyor, ám nem játékosnak tűnt, mint régen, hanem ijesztően könyörtelennek.

A szemem sarkából érzékeltem, hogy Angel meglepetten követi a szóváltásunkat. Bizonyára a főnöke nem szokott így viselkedni a leendő ügyfeleivel, mint ahogy most velem. Felforrósodott az arcom a szégyentől.

– Ezt vegyem úgy, hogy nem vállalod a megbízást? – kérdeztem, és egy részem azt akarta, hogy Matt nemet mondjon, én pedig minél előbb elhúzhassak innen, és azzal vigasztalhassam magam, hogy legalább megpróbáltam.

Ám Matt kitárta az irodája ajtaját, aztán befelé intett.

– Mondtam egy szóval is, hogy nem vállalom el?

Az ösztönöm azt súgta, hogy ez egy baromi rossz ötlet, és azonnal rohanjak el, de eszembe jutott Ginny meg a Flat White… Nyeltem egyet, aztán a pult mögé mentem. Amikor elhaladtam Matt mellett, végigfutott a hátamon a hideg, mégis beléptem a szobájába.

– Hazamehetsz, Angel, ezt majd én intézem – szólalt meg Matt.

– Biztos vagy benne? – kérdezett vissza Angel a homlokát ráncolva.

– Igen, biztos.

Angel előbb fura pillantást vetett a főnökére, majd rám, és látszott, hogy nagyon maradni akar. Kíváncsiságból vagy más okból-e, azt nem tudtam. Végül mégis összeszedte a cuccát, rám villantott egy halvány mosolyt, és kisietett a nyomozóirodából.

Kettesben maradtunk Matt-tel…

Dermedten álltam a szobája közepén, miközben bezárta a nyomozóiroda ajtaját, aztán visszafordult felém. Ahogy egyre közelebb és közelebb jött, próbáltam nem úgy érezni magam, mint egy csapdába esett mezei nyúl, de elég nehezemre esett.

– Akkor elvállalod az ügyet? – szólaltam meg, amikor Matt már csak egyetlen lépésnyire volt tőlem.

– Ezt sem mondtam. – Az arcán újra feltűnt az a kegyetlen vigyor, és fenyegetően tornyosult fölém.

Úgy érzékeltem a belőle sugárzó veszélyt, mintha lángok csaptak volna fel közvetlenül előttem. Ám emellett mást is éreztem… A teste melegét és az illatát, ami ugyanúgy, mint régen, füstös, hűvös őszi reggelekre emlékeztetett.

Nyelnem kellett, hogy meg tudjak szólalni.

– Megértem, ha nem vállalod el a nyomozást, de meg kellett próbálnom – mondtam, és meg akartam kerülni, hogy eltűnjek a közeléből, de ő újra elém állt.

– Ez nem ilyen egyszerű, Ibolyaszemű – susogta, és utáltam, hogy a becenevem gúnyolódásnak hatott a szájából, nem kedveskedésnek, mint régen.

– De, pontosan ilyen egyszerű! Tényleg megértem, ha nem akarsz segíteni. Azt is értem, hogy haragszol rám amiatt, ami régen történt.

Matt halkan, gonoszan felnevetett.

– Azt hiszed, haragszom rád? Ki kell, hogy ábrándítsalak. A gyűlölet sokkal jobb szó arra, amit érzek.

Oké, ez fájt, de megköszörültem a torkom, hogy ne érződjön semmi a hangomon.

– Akkor miért nem küldtél el azonnal, ahogy beléptem ide? – kérdeztem, mire Matt szája széle halvány, keserű mosolyra húzódott.

– Az nem fontos. Elég, ha annyit tudsz, hogy hajlandó vagyok elvállalni a nyomozást.

Ez meglepett… Egészen idáig biztos voltam benne, hogy el fog zavarni.

– Tényleg elvállalod? – faggattam, és utáltam, hogy a hangom olyan reménykedően cseng.

Matt kurtán biccentett.

– Kiderítem, mi történt szombat éjjel abban a szobában, ahol Ginny Blunt állítólag megkéselt egy embert.

– Honnan tudod, mivel vádolják Ginnyt?

– Egész London tudja. Mint mondtam, elvállalom a megbízást, és még csak fizetned sem kell érte. – Matt elhallgatott, csupán egy pillanatra, de nekem ennyi idő elég is volt ahhoz, hogy beleéljem magam, talán mégsem gyűlöl annyira. De aztán újra megszólalt, és ezzel le is rombolta a reményeimet: – Legalábbis nem pénzzel kell fizetned.

– Hanem mivel? – érdeklődtem rosszat sejtve.

Matt még közelebb nyomult hozzám. Olyan közel, hogy a mellkasa már majdnem a mellemhez simult. Már el is felejtettem, mennyivel nagyobb nálam. Aprónak éreztem magam mellette, pedig egy olyan nőnek, akinek ekkora a segge meg a cicije, mint nekem, ez ritka.

Matt lehajolt, és a fülembe suttogott:

– A rendelkezésemre kell állnod.

Az agyam lefagyott egy pillanatra. Bizonyára rosszul hallottam…

– Mi van?! – kiáltottam fel, és hátrébb ugrottam tőle. – Ez meg mégis mi a fenét jelent?

Összefonta a karját a mellkasa előtt, és közönyös arckifejezéssel nézett le rám.

– Azt, hogy csettintek egyet, te pedig ugrasz. Nem kérdezősködsz, nem ellenállsz, hanem mindent megteszel, amit kérek tőled.

– Legyek a szolgád, vagy mi? Ez nevetséges! – hadartam döbbenten, mire Matt oldalra billentette a fejét, úgy tanulmányozott.

– Pedig teljesen komolyan gondolom. Lehetséges – jelent meg a szája szegletében egy kegyetlen mosoly –, hogy jólesne, ha egy kicsit szórakozhatnék veled. Az arisztokrata úri lány azt teszi, amit a kertész fia kér tőle. Hát nem ez lenne a tökéletes népmesei igazságszolgáltatás?

Ekkor leesett. Így akart rajtam bosszút állni a múltunk miatt! Bár több mint tizenöt évvel ezelőtt csesződött el közöttünk minden, neki ez nem számított. Nem számított, hogy azóta eltelt ennyire hosszú idő, és annyi minden más történt mindkettőnk életében. Mégis kapott az alkalmon, hogy kihasználja a kétségbeesésemet, és azt tehessen velem, amit csak akar. Ökölbe szorult a kezem.

– Én mégis inkább pénzzel fizetném meg a szolgálataidat – szűrtem a fogaim között, de ő csak lustán megcsóválta a fejét.

– Az nem opció.

Összeszorítottam a számat, a torkomat égette a hirtelen támadt düh. Matt szenvtelen arcára meredtem, és próbáltam meglelni benne azt a srácot, akivel olyan jólesett civakodni. De csak egy idegen állt előttem.

– Bele akarsz kényszeríteni ebbe a nevetséges, gyerekes megállapodásba, Matthew Riley? – kérdeztem tőle jeges hangon, mire ő felvonta a szemöldökét.

– Te kérted a segítségemet, én csak elmondtam a feltételeimet.

– A feltételeid abszurdak!

– Vagy ezek az abszurd feltételek, vagy semmi. Válassz! – Az iránytűt mintázó órára nézett a falon, a másodpercmutató épp akkor ugrott a tizenkettesre. – Egy perced van dönteni.

– Mi?! – sikkantottam.

– Kell a segítségem, vagy inkább a rendőrségre bízod? Azt beszélik, ők elég szilárdan hiszik, hogy a barátnőd a bűnös, és nincs is más gyanúsítottjuk. Negyvenöt másodperc, Ibolyaszemű.

– Ez röhejes! – csattantam fel, de aztán nyeltem egyet, ahogy az a rohadt másodpercmutató egyre gyorsabban közeledett a tizenkettes felé. – Meddig kellene a rendelkezésedre állnom?

– Ameddig én azt mondom – felelte Matt arrogánsan, de én a fejemet ingattam.

– Nekem konkrétum kell!

Matt egy ideig rezzenéstelenül figyelt, aztán lassan bólintott.

– Akkor ez a nyár.

Aznap július harmadika volt, ami azt jelentette, hogy kevesebb mint két hónap volt hátra a nyárból. Nagyot nyeltem. Ennyit el tudok viselni azért, hogy Ginny ne kerüljön rács mögé és a Flat White is megússza, nem igaz?

Tudtam, hogy ez egy szörnyű ötlet. Matt egyértelműen meg akart torolni rajtam mindent, ami a családjával a múltban történt, és elég könyörtelen volt ahhoz, hogy ne nagyon válogasson az eszközök között. De egyszerűen nem volt más választásom.

– Jó, de csak ha nekem is lehet egy-két feltételem.

Matt felvonta a szemöldökét.

– Mik lennének azok a feltételek?

– Nem kérhetsz tőlem semmi olyat, ami miatt bajba kerülhetek, vagy ami veszélyezteti a könyvesboltomat vagy Ginny ügyét.

Matt pár pillanatig nem reagált, aztán lassan bólintott.

– Rendben.

– És nem kérhetsz szexet – tettem hozzá, magam sem egészen értettem, miért.

Matt újra elvigyorodott, még gonoszabban, mint korábban. Aztán olyan villámgyorsan, hogy követni is alig tudtam, közelebb nyomult hozzám, elkapta az államat, durván félrefordította a fejemet, és a forró száját a fülemre szorította, miközben belesuttogott:

– Ne félj, Ibolyaszemű. Nem szokásom megdugni hazug picsákat. Ha esetleg mégis megteszem, azt te fogod kérni, nem én.

Elakadó lélegzettel szakítottam ki magamat a szorításából.

– Sosem fogom kérni – szögeztem le, de a hangom reszketett.

Matt még szélesebben vigyorgott.

– Akkor megállapodtunk? – nyújtotta felém a kezét.

Néztem a hosszú, erős ujjait, és egy hang a fejemben azt ordította, hogy ne tegyem, hátráljak ki, mégis belecsúsztattam nagy tenyerébe a kezemet. Ahogy a bőrünk egymáshoz ért, felálltak a karomon a pihék, a gyomrom pedig nagyot szaltózott.

Úgy fest, alkut kötöttem az ördöggel…