„L. M. Montgomery” is a trademark of Heirs of L. M. Montgomery Inc.

„Anne of Green Gables” and other indicia of „Anne” are trademarks

of The Anne of Green Gables Licensing Authority Inc.

A mű eredeti címe: Anne of Windy Poplars

Text copyright © L. M. Montgomery

Introduction © Kate Macdonald Butler, 2023

Hungarian translation © Ruff Orsolya, 2025

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

L. M. Montgomery: Anne of Windy Poplars

L. C. Page & Company, Boston, 1936

All rights reserved.

ELŐSZÓ

2023 tavaszán felkértek, hogy írjak új előszót a Manó Könyvek Kiadónál megjelenő, gyönyörű, új magyar kiadáshoz. Az Anne a Zöld Oromból eredetijét nagyanyám, Lucy Maud Montgomery írta sok-sok évvel ezelőtt. A könyv angol nyelven először 1908-ban jelent meg, és a sorozat végül nyolc kötetre gyarapodott, melyek közül az utolsó az 1938-as Anne családja körében.

Édesapám L. M. Montgomery fiatalabbik fia, Stuart volt. Igen nagy örömére szolgált volna, ha láthatja az Anne-könyvek családunk által jóváhagyott s a Manó Könyveknél megjelenő, gyönyörű, új kiadását. E bevezető révén családom más tagjai és L. M. Montgomery idősebb fia, Chester gyermekei és unokái szívélyes üdvözletüket küldik a magyar olvasóknak.

Mindig nagy öröm volt számomra, hogy nagyanyám írásai világszerte ennyi embert megérintettek. Rendszeresen eljárok az L. M. Montgomery Intézet és a Prince Edward-szigeti Egyetem által kétévenként megrendezett nemzetközi konferenciákra, hogy találkozhassak olyan irodalmárokkal és olvasókkal, akik nagyanyám írásait és szellemiségét tanulmányozzák és élvezik. Tudomásom szerint Magyarországról eddig még sosem vett részt irodalomkutató a Prince Edward-szigeti konferencián, és felmerült bennem, hátha most a magyar olvasók és akadémikusok egy új generációjában ébred fel a kedv L. M. Montgomery munkásságának tanulmányozása iránt. Családomnak sokat jelent a tudat, hogy ez az új kiadás újabb olvasókkal ismerteti meg az irodalomtörténet egyik igazán kortalan alakját – Anne Shirley-t.

Mindig is tudtam, hogy az Anne Shirley-sorozat valami varázslatos vonzerővel bír, nem számít, mikor és hol vagy hány évesen olvassa az ember, hogy milyen nemű vagy milyen nemzetiségű. E műveket övező szeretetet mi sem bizonyíthatja jobban, mint hogy több mint harmincöt nyelven jelent már meg, és az olvasókat világszerte továbbra is lenyűgözi Anne Shirley. Úgy tűnik, ő egy egyetemes nyelven beszél.

Az Anne Shirley-sorozat világa a mindennapi életet jeleníti meg: virágokat és a természet szépségeit, az otthon melegét, a gyermekek és felnőttek csendes, szelíd és gyakran igen változékony érzelmeit. Mesél szívfájdalomról, magányról, ahogy jóságról és szeretetről is. Mesél családról, barátságról és „beilleszkedésről”. És éppen így arról is, milyen, ha nem találja a helyét az ember, mert vörös a haja, vagy mert árva, de ennek dacára mégis megtanulja elfogadni saját egyediségét. Világszerte a mai napig azonosulnak az olvasók Anne különleges természetével, azzal, ahogy igyekszik elfogadtatni magát, sokszor lobbanékony és heves, küzd az igazságért és az álmaiért.

Szívből szeretem ezeket a könyveket és a szereplőit, sokadik olvasásra sem tudom megunni. Anne Shirley és Avonlea többi lakója arra tanítanak bennünket, hogy a kedvesség és a nyitottság együtt járnak. Nagyon örülök, hogy ezeknek a könyveknek egyre újabb kiadásai is elérhetők a magyar olvasók számára.

Anne barátja, Gilbert az első regény végén kedvesen így szól Anne-hez: „Mi nagyszerű barátok leszünk.” Kívánom, hogy az Annes Shirley-sorozat új kiadása magyar olvasók egy új generációjának segítsen abban, hogy nagyszerű barátokká válhassanak, és általuk szebb hely lehessen ez a világ.

Kate Macdonald Butler

AZ ELSŐ ÉV

1.

(Levél Anne Shirley-től, a summerside-i középiskola

diplomás igazgatónőjétől Gilbert Blythe orvostanhallgató

részére a kingsporti Redmond Egyetemen.)

SZÉLJÁRTA FŰZFA-LAK

SZELLEMKÖZ

SUMMERSIDE, P. E. SZ.,

Szeptember 12., hétfő

Drágám!

Jaj, hát micsoda cím! Hallottál már ilyen fenségeset? Széljárta Fűzfa-lak az új otthonom neve, és én egészen beleszerettem. A Szellemköz is kedvemre való, bár az hivatalosan nem létezik. Trent Streetnek kellene ugyanis nevezni, de soha nem emlegették így, leszámítva azon ritka alkalmakat, amikor bekerült a Heti Kurírba… Akkor aztán az emberek összenéztek, és azt kérdezgették egymástól: „Ez mégis hol a csudában lehet?” Így aztán Szellemközként ismerik… habár, hogy miért, azt meg nem mondhatom. Már megkérdeztem Rebecca Dew-t, de ő sem tudott többet annál, mint hogy mindig is Szellemköznek hívták, és hogy évekkel ezelőtt tartotta magát valami régi mesebeszéd arról, hogy szellemek kísértenek benne. Bár ami őt illeti, saját magánál ijesztőbbet sosem látott benne.

Talán nem szabadna ennyire előreszaladnom. Még nem ismered Rebecca Dew-t. De majd fogod, hohó, nagyon is fogod! Már most tudom, hogy Rebecca Dew sokat fog szerepelni a majdani leveleimben.

Drágám, alkonyodik. (Egyébiránt, hát nem csodaszép szó az „alkonyat”? Jobb szeretem a szürkületnél. A hangzása olyan bársonyos és félhomályba burkolózó, és… és… alkonyati.) Nappal a világé vagyok… éjszaka az alvásé és az öröklété. Ám alkonyatkor megszabadulok mindkettőtől, és csakis a magamé vagyok… és a tiéd. Így ezt az órát annak fogom szentelni, hogy neked írjak. Habár ez nem lesz szerelmes levél. Karcos ugyanis a tollam, és karcos tollal nem tudok szerelmes levelet írni… ahogy hegyessel vagy éppen tompával sem. Olyan levelet majd akkor kapsz tőlem, ha megtalálom hozzá a megfelelő tollat. Mindaddig pedig mesélek majd neked az új lakhelyemről és annak lakóiról. Jaj, Gilbert, annyira édesek!

Tegnap utaztam fel, hogy panziót keressek magamnak. Mrs. Rachel Lynde elkísért, látszólag azért, hogy vásároljon ezt-azt, valójában, tudom jól, csak azért jött, hogy szállást válasszon nekem. Egyetemi tanulmányok ide, diploma oda, Mrs. Lynde továbbra is azt hiszi, hogy egy tapasztalatlan fiatal fruska vagyok, akinek fogni kell a kezét, akit terelgetni és felügyelni kell.

Vonattal érkeztünk, és jaj, Gilbert, olyan mókás kalandban volt részem! Tudod nagyon jól, hogy a kalandok engem aztán kéretlenül megtalálnak – mintha csak vonzanám őket!

A vonatunk épp befutott az állomásra. Felálltam, hogy lehajoljak Mrs. Lynde bőröndjéért (azt tervezte, hogy egy summerside-i barátnőjénél tölti a vasárnapot), és az öklömmel az ülés fényes karfájának támaszkodtam, legalábbis én ebben a hiszemben voltam. Ám a rákövetkező pillanatban akkorát suhintottak rá, hogy kis híján felkiáltottam. Gilbert, amit én karfának hittem, az valójában egy férfi kopasz feje volt! Ádáz pillantást vetett rám, és a vak is láthatta, hogy éppen akkor ébredt. Szégyenkezve bocsánatot kértem, és a lehető leggyorsabban elhagytam a vonatot. Még akkor is engem bámult, amikor egy utolsó pillantást hátravetettem. Mrs. Lynde el volt szörnyedve, és a kezem még most is sajog!

Nem számítottam rá, hogy a panziókeresés különösebb fejfájást okozna, hiszen az elmúlt tizenöt évben egy bizonyos Mrs. Tom Pringle adott szállást a középiskola egymást követő igazgatónőinek. Csakhogy az asszonyság valamilyen ismeretlen oknál fogva hirtelen belefáradt abba, hogy „háborgassák”, és nem akart befogadni. A többi kívánatosnak tűnő helyen valamilyen udvarias kifogással utasítottak el, és akadtak helyek, amelyek nem voltak kívánatosak. Egész délután a várost jártuk, kimelegedtünk, elfáradtunk, elkámpicsorodtunk, és még a fejünk is megfájdult… legalábbis nekem. Már ott tartottam, hogy kétségbeesésemben bedobom a törölközőt – és akkor rátaláltunk a Szellemközre!

Beugrottunk ugyanis Mrs. Braddockhoz, Mrs. Lynde egyik régi barátnőjéhez. Mrs. Braddock pedig azt gondolta, hogy az „özvegyek” talán befogadhatnak engem.

– Úgy hallottam, hogy lakót keresnek, hogy ki tudják fizetni Rebecca Dew bérét. Nem tudják ugyanis megtartani Rebeccát, hacsak nincs egy kis pluszbevételük. És ha Rebecca elmegy tőlük, akkor mégis ki fogja megfejni azt az öreg vörös tehenet?

Mrs. Braddock szigorú pillantást vetett rám, mintha azt gondolná, hogy nekem kellene megfejni a vörös tehenet, de hiába esküdöztem volna égre-földre, akkor sem hitte volna el, hogy képes lennék rá.

– Miféle özvegyekről beszél? – kérdezte Mrs. Lynde.

– Kate néniről és Locsifecsi néniről – felelte Mrs. Braddock, mintha ezt mindenkinek, még egy tudatlan diplomásnak is tudnia kellene. – Kate nénit Mrs. Amasa MacCombernek hívják (a kapitány özvegye), Locsifecsi néni pedig Mrs. Lincoln MacLean, egy egyszerű özvegy. De mindenki „néninek” hívja őket. A Szellemköz végében laknak.

Szellemköz! A dolog eldőlt. Tudtam, hogy csakis az özvegyekhez szeretném bekvártélyozni magam. – Kerekedjünk fel, és látogassuk meg őket most rögtön! – esedeztem Mrs. Lynde-nek. Azt hittem, ha húzzuk az időt, akkor a Szellemköz elillan, vissza a tündérvilágba.

– Meglátogathatják őket, de valójában Rebecca mondja ki a döntő szót arról, hogy szállást adnak-e majd magának, vagy sem. Én mondom maguknak, a Széljárta Fűzfa-lakban Rebecca Dew fújja a passzátszelet.

Széljárta Fűzfa-lak! Nem… ez nem lehet igaz. Bizonyára álmodom. Mrs. Rachel Lynde csupán annyit mondott, milyen mulatságos név ez egy háznak.

– Ó, MacComber kapitány nevezte el. Tudják, az ő háza volt. Ő ültette körbe fűzfákkal, és roppant büszke volt rá, habár ritkán időzött odahaza, és akkor sem maradt túl soká. Kate néni mindig mondogatta, milyen kényelmetlen így, habár sosem jöttünk rá, mire céloz: arra, hogy a kapitány olyan rövid ideig maradt otthon, ha egyáltalán hazatért. Nos, Miss Shirley, remélem, sikerrel jár. Rebecca Dew remek szakácsnő, és nagyszerűen ért a krumplisalátához. Ha a kegyeibe fogadja, akkor tejbe-vajba fogja füröszteni. Ha nem… nos, akkor nem fogja. Úgy hallom, érkezett a városba egy új bankár, aki szállást keres, és meglehet, Rebecca őt részesíti majd előnyben. Különös azért, hogy Mrs. Tom Pringle nem fogadta be magát. Summerside-ban nyüzsögnek a Pringle-ek meg a fél Pringle-ek. „Királyi családnak” hívják őket, és muszáj elnyernie a jóindulatukat, Miss Shirley, máskülönben nem fog boldogulni a summerside-i középiskolában. A környéken mindig is az ő akaratuk érvényesült… van egy utca, amelyet még a vén Abraham Pringle kapitány után neveztek el! Szabályos klánt alkotnak, de a juharligetbeli két öreg hölgy uralkodik a törzs felett. Úgy hallottam, megorroltak magára.

– Mi okuk lenne rá? – kiáltottam fel. – Hiszen nem is ismernek!

– Nos, egy harmadfokú unokatestvérük is jelentkezett igazgatónak, és valamennyien úgy vélik, neki kellett volna megkapnia az állást. Amikor mégis a maga pályázata nyert, a család apraja-nagyja úgy vonyított, akár a farkasok. Az emberek már csak ilyenek. Tudja, így kell elfogadnunk őket. Szemtől szemben kedvesek lesznek, de minden alkalommal borsot törnek majd az orra alá. Nem szeretném elbátortalanítani, de jól teszi, ha minden eshetőségre felkészül. Remélem, megállja majd a helyét, csak hogy bosszantsa őket! Ha az özvegyek kiadják magának a szobát, ugye, nem bánja, ha majd Rebeccával kell étkeznie? Tudja, ő nem szolgáló. A kapitány távoli unokahúga. Ha társaság van, akkor ő nem telepedik le az asztalhoz… akkor tudja, hogy hol a helye… de ha maga beköltözne, akkor magát természetesen nem tekintené vendégnek.

Biztosítottam a nyugtalan Mrs. Braddockot, hogy szíves örömest eszem majd együtt Rebecca Dew-val, és elrángattam Mrs. Lynde-et. Muszáj volt megelőznöm a bankárt.

Mrs. Braddock az ajtóig kísért minket.

– És, ugye, nem fogja megbántani Locsifecsi néni érzéseit? Olyan könnyen megbántódik. Szegény pára, hiszen olyan érzékeny lélek. Tudja, nincs annyi pénze, mint Kate néninek… noha Kate néni sem bővelkedik benne. És hát Kate néni valóban szerette a férjét… mármint a sajátját… de Locsifecsi néni nem… nem igazán lelkesedett a sajátjáért. Nem is csoda! Lincoln MacLean egy vén különc volt… de Locsifecsi néni azt hiszi, az emberek ezt felróják neki. Még szerencse, hogy szombat van. Ha péntek lenne, Locsifecsi néninek esze ágában sem lenne kiadni magának a szobát. Pedig azt hinné az ember, hogy inkább Kate néni a babonás, nemdebár? Hiszen a tengerésznépek már csak ilyenek. Pedig Locsifecsi néni az… holott asztalos volt a férje. Szegény pára, a maga idején nagyon is szemrevaló volt!

Biztosítottam afelől Mrs. Braddockot, hogy Locsifecsi néni érzéseit szentnek tekintem, és tiszteletben fogom őket tartani, de így is végigkísért minket az ösvényen.

– Kate és Locsifecsi nem fogják átkutatni a holmiját, miután kiteszi a lábát otthonról. Nagyon lelkiismeretesek. Rebecca Dew már inkább, de ő nem fog magára árulkodni. És a maga helyében nem mennék a bejárati ajtóhoz. Azt ugyanis csak igazán fontos alkalmakkor használják. Szerintem Amasa temetése óta ki sem nyitották. Próbálkozzék az oldalajtónál! Az ablakpárkányon, a virágcserép alatt tartják a kulcsot, így aztán, ha nincs otthon senki, csak nyissa ki, menjen be és várja meg őket odabent. És bármit tehet, csak a macskát ne dicsérje meg, mert Rebecca Dew nem szíveli.

Megígértem, hogy nem fogom az egekig magasztalni a macskát, és végre-valahára elindultunk. Kisvártatva a Szellemközben találtuk magunkat, ami arasznyi mellékutca, a nyílt mezőre vezet, és a távolban egy kéklő hegy szolgáltatja hozzá a meseszép hátteret. A kikötőig lejtő oldalon egyetlen fia házat sem találni, a másikon is csupán három áll. Az első egy hétköznapi házikó… nincs is róla többet mit mondani. A következő egy nagy, impozáns, borongós, kővel szegélyezett, piros téglából rakott palota, amelynek manzárdját tetőablakok pettyezik és a lapos tetején vaskorlát fut végig, a házat viszont alig látni, annyi luc- meg jegenyefenyő tömörül köré. Ijesztően sötét lehet odabent. A harmadik, és egyben utolsó ház a Széljárta Fűzfa-lak, amely a sarkon áll, előtte a pázsittal benőtt utca húzódik, a túloldalon pedig egy igazi országút, amelyet szépségessé varázsolnak a fák árnyai.

Rögtön beleszerettem. Tudod, vannak olyan házak, amelyek első látásra bűvkörükbe vonnak, noha nehéz megfogalmazni, hogy miért. A Széljárta Fűzfa-lak ilyen. Úgy tudnám leírni neked, mint egy fehér… vakítóan fehér… gerendavázas házat, zöld… nagyon zöld… spalettákkal… a sarokban egy kis „toronnyal”, és mindkét oldalon egy-egy tetőablakkal. Az utcától egy alacsony kőfal választja el, amelynek mentén itt-ott fűzfák nyúlnak az ég felé, hátul pedig egy hatalmas kert található, ahol szépséges összevisszaságban nőnek a virágok és a zöldségek… De ez korántsem adja vissza a báját! Dióhéjban: a Széljárta Fűzfa-lak egy derűs ház, és ugyancsak van benne valami a Zöld Orom hangulatából.

– Ezt a házat nekem találták ki… előre meg volt írva a csillagokban – lelkesedtem.

Mrs. Lynde úgy festett, mint aki nem igazán hisz az ilyesmiben.

– Hosszú ideig tart majd elgyalogolni az iskoláig – tamáskodott.

– Cseppet sem bánom. Jó testgyakorlás lesz. Jaj, és nézze azt a gyönyörűséges nyír- és juharligetet az út túloldalán!

Mrs. Lynde szemügyre vette, de csak annyit mondott:

– Remélem, nem gyötörnek majd halálra a szúnyogok.

Azt én is reméltem, ugyanis utálom a szúnyogokat. Egy szúnyog még a rossz lelkiismeretnél is hathatósabban űzi el az álmot.

Örültem, hogy nem kellett a bejárati ajtót használnunk. Olyan fenyegetőnek tűnt a hatalmas, kétszárnyú, erezett fából készített szerkezet, kétoldalt vöröses, virágos üvegbetéttel. Mintha nem is a házhoz tartozott volna. Sokkal barátságosabbnak és hívogatóbbnak tűnt a kis zöld oldalajtó, amelyet a pázsiton itt-ott előbukkanó vékony és lapos homokkőből kirakott kedves ösvényen közelítettünk meg. Az ösvényt takaros és jól karbantartott ágyások szegélyezték, bennük zöld pántlikafű, nagy szívvirág, tigrisliliom, török szegfű, ürömcserje, frangipáni, fehér-piros százszorszép és, ahogy Mrs. Lynde hívta, „pini”. Az évnek ebben a szakában természetesen nem virágzott az összes, de látni lehetett, hogy a megfelelő időben megadják a módját és virágba borulnak. A hátsó sarokban volt egy rózsakert, a Széljárta Fűzfa-lak és a szomszédos borongós ház között pedig egy vadszőlővel benőtt téglafal magasodott, közepén rácsos boltív hajolt egy kifakult zöld ajtó fölé. Már egészen benőtte a vadszőlő, így a vak is láthatta, hogy egy ideje nem nyitották ki. Valójában csak egy fél ajtó volt, a teteje nyitott téglalap, és azon keresztül lehetett rápillantani az elvadult kertre a túloldalon.

Amint beléptünk a kapun a Széljárta Fűzfa-lak kertjébe, közvetlenül az ösvény mellett észrevettem egy kis csomó lóherét. Valamiféle sugallattól hajtva lehajoltam és szemügyre vettem őket. Képzeld csak, Gilbert! Épp az orrom előtt volt három négylevelű lóhere! Micsoda előjel! Ezzel még a Pringle-ek sem hadakozhatnak. És biztos voltam abban is, hogy a bankárnak fikarcnyi esélye sem lesz.

Az oldalajtó tárva-nyitva állt, nyilvánvalóvá téve, hogy valaki otthon tartózkodik, és nem kell a virágcserép alá kukkantanunk. Kopogtatásunkra Rebecca Dew jött az ajtóhoz. Tudtuk, hogy ő az, nem is lehetett más széles e világon. Ahogy a neve sem.

Rebecca Dew „negyven körül” járhat, és ha a paradicsomnak a homlokából felfelé futó fekete haja lenne, kicsi, csillogóan fekete szeme, apró, pontocskában végződő orra és keskeny metszésű szája, akkor pontosan így festene. Kicsit minden kurta rajta – a karja, a lába, a nyaka, az orra –, a mosolyát leszámítva. Az elég hosszú volt ahhoz, hogy fültől fülig érjen.

Ám akkor nem mosolygott. Nagyon morcosnak tűnt, amikor megkérdeztem, hogy találkozhatnék-e Mrs. MacComberrel.

– Úgy érti, MacComber kapitányné asszonysággal? – kérdezte szemrehányóan, mintha legalábbis tucatnyi Mrs. MacComber lakna a házban.

– Igen – feleltem szelíden. Haladéktalanul beterelt, és magunkra hagyott minket a szalonban. Helyes kis szoba volt, még ha a hímzett terítők némiképp túlságosan is elburjánoztak a bútorokon, de olyan nyugodt és barátságos légkört árasztott, ami igazán kedvemre való volt. Minden egyes bútordarabnak megvolt a maga helye, amelyet már évek óta a magáénak tudhatott. És hogy csillogtak a bútorok! Nincs az a bolti polírozó, amely ilyen tükörszerű ragyogást adna. Tudtam, hogy mindez Rebecca Dew kemény munkájának a gyümölcse. A kandallópárkányon egy palackban háromárbócos vitorlás hajó árválkodott, ami nagyban felkeltette Mrs. Lynde érdeklődését. El sem tudta képzelni, hogyan kerülhetett a palackba, de úgy gondolta, hogy „tengeri hangulatot” ad a szobának.

Beléptek az „özvegyek”. Rögtön megkedveltem őket. Kate néni magas, vékony és ősz hajú asszony volt, kissé szigorú – épp, mint Marilla; Locsifecsi néni alacsony, vékony és ősz hajú, és kissé vágyakozó. Egykor nagyon csinos lehetett, de a szemét leszámítva mára már semmi sem maradt a szépségéből, a szeme viszont gyönyörű volt… gyengéd fényű, nagy és barna.

Elmondtam, hogy mi járatban vagyok, mire az özvegyek összenéztek.

– Meg kell beszélnünk Rebecca Dew-val – mondta Locsifecsi néni.

– Kétségkívül – jegyezte meg Kate néni.

Rebecca Dew-t annak a rendje és módja szerint behívták a konyhából. Vele tartott a macska is – egy hatalmas, bolyhos, szürke példány, fehér mellénykével és gallérral. Szívem szerint megsimogattam volna, de eszembe jutott Mrs. Braddock intelme, és rá sem hederítettem.

Rebecca a mosoly leghalványabb jele nélkül bámult rám.

– Rebecca – szólalt meg Kate néni, aki, mint erre rájöttem, nem volt egy szószátyár alkat –, Miss Shirley szeretne ideköltözni. De nem hiszem, hogy be tudjuk fogadni.

– Miért nem? – kérdezte Rebecca Dew.

– Attól tartok, túl sok gondot jelentene magának – válaszolta Locsifecsi néni.

– Alaposan megszoktam már a gondokat – mondta Rebecca Dew. Gilbert, ezt a nevet nem lehet kettéválasztani! Lehetetlenség… noha az özvegyek megteszik. Rebeccának szólítják, miközben beszélnek vele. Én nem tudom, erre hogyan képesek.

– Öregek vagyunk mi már a fiatalok jövés-menéséhez – kötötte az ebet a karóhoz Locsifecsi néni.

– Beszéljen csak a maguk nevében – tromfolt Rebecca Dew. – Én még csak negyvenöt vagyok, nem ettem még meg a kenyerem javát. És én azt gondolom, jó lenne, ha egy fiatal hajtaná álomra a fejét a házban. Egy lány mindig jobb egy fiúnál, aki csak füstölne éjt nappallá téve, és álmunkban hamuvá porlasztana minket. Ha már be kell fogadni egy lakót, az én tanácsom, hogy fogadjuk be őt. De természetesen ez a maguk háza – mondta, azzal eltűnt, miként azt Homérosz előszeretettel megjegyezte volt.1Tudtam, hogy a dolog ezzel el van intézve, de Locsifecsi néni közölte, hogy muszáj felmennem és megnéznem magamnak a szobát.

– Megkapja a toronyszobát, kedvesem. Nem olyan tágas, mint a vendégszoba, de télre van benne egy lyuk a kályhacsőnek, és sokkal szebb onnan a kilátás. Rálátni a régi temetőre.

Tudtam, hogy imádni fogom, hiszen már a neve is – „toronyszoba” – felvillanyozott. Úgy éreztem magam, mint abban a régi dalban, amelyet az avonlea-i iskolában énekeltünk a leányról, aki „a szürke tenger mellett egy magas toronyban élt”. Valóban csodás helynek bizonyult! A lépcsőfordulóból néhány saroklépcsőn mentünk fel, és bár a szoba eléggé kicsi, mégsem olyan parányi, mint az a szörnyűséges hálóalkóv, amelyben az első redmondi évemben aludtam. Két ablaka van, egy tetőablak, amely nyugatra néz, és egy manzárdablak, amely északra, és a torony által formált sarokban van egy másik háromosztatú ablak, amelynek szárnyai kifelé nyílnak, és alatta polcok húzódnak a könyveim számára. A padlót kerek fonott szőnyegek borítják, a nagy ágy felett egy baldachin, az ágyon pedig egy „vadludas” takaró, olyan sima és ránctalan, hogy az ember szinte szégyenteljesnek érzi, hogy feldúlja az alvással. És, Gilbert, az ágy olyan magas, hogy egy mókás kis mozdítható fellépőn kell megközelítenem, amelynek nappal az ágy alatt a helye. Nagyon úgy tűnik, hogy MacComber kapitány az egész szerkezetet valami „idegen” helyen vette, és onnan hozta magával.

Egy helyes kis sarokszekrény polcait fehér, csipkés szélű papír, ajtaját festett virágcsokor díszíti. Az ablak melletti ülésen egy kerek kék párna hever, amelynek közepébe egy gomb mélyed, amitől úgy fest, akár egy dundi kék fánk. Van még ott egy csinos mosdóállvány két polccal – a felsőn épp elfér egy mosdótál és a vörösbegytojás kékjét idéző korsó, az alsón van a szappantartó és a forró vizes kancsó helye. A rézfogantyús komód tele van törölközővel, afölött egy polc, amelyen egy fehér porcelánhölgy ücsörög, a cipője rózsaszín, a derékszalagja aranyozott, aranyszín porcelánhajába pedig piros porcelánrózsát tűzött.

Az egész helyiséget bearanyozza a kukoricasárga függönyökön átszűrődő fény, és a fehérre meszelt falat olyan ritka tapéta borítja, amelyen életre kelnek a kinti fűzfák folyamatosan változó és reszkető árnyékmintái. Ki tudja, miért, de olyan boldognak tűnt ez a szoba! Úgy éreztem magam, mintha a leggazdagabb leányzó lennék kerek e világon!

– Itt biztonságban leszel, meghiszem azt – mondta már távozóban Mrs. Lynde.

– Arra számítok, hogy a Patty-lak szabadsága után némiképp nehézkesebb lesz itt az élet – mondtam neki a csipkelődés kedvéért.

– Még hogy szabadság! – horkantott Mrs. Lynde. – Szabadság! Anne, ne beszélj úgy, mint valami jenki!

Ma költöztem be csomagostul-bőröndöstül. Természetesen ki nem állhatom, hogy magam mögött kellett hagynom a Zöld Ormot. Nem számít, milyen gyakran és milyen hosszan vagyok tőle távol, abban a percben, hogy beköszönt a vakáció, ismét a részévé válok, mintha sosem mentem volna el, és a szívem megszakad, amikor ismét el kell hagynom. De tudom, hogy szeretni fogom ezt a helyet. És viszont fog szeretni. Mindig tudom, ha egy ház a szívébe zár.

Mindegyik ablakból nagyon szép kilátás nyílik – még a sötét fenyőfák gyűrűjében meghúzódó régi temetőre is, amelyhez egy töltéssel szegélyezett, kacskaringós út vezet. A nyugati ablakomból ellátok a kikötőig, egészen a távoli, ködös partokig, ahol csinos kis vitorlások ringatóznak, melyeket úgy szeretek, és „ismeretlen kikötők felé” tartó hajók – micsoda elbűvölő kifejezés! És micsoda teret enged a képzeletnek! Az északi ablakból a nyírfa- és juharligetre látok, az út túloldalán. Tudod, hogy mindig is imádtam a fákat. Amikor az egyetemen Tennysonról tanultunk irodalomórán, mindig sajgott a szívem Enone-ért, aki megtépázott fenyőit siratja.

A liget és a temető mögött egy csinos völgy húzódik, amelyen végigkanyarog az út fényes piros szalagja, és az utat fehér házak pettyezik. Vannak völgyek, amelyek egyszerűen imádnivalóak… lehetetlen megmondani, hogy miért. Elég rájuk pillantani, és már önmagában az örömet okoz. És mindezek mögött magasodik a kék hegyem. Viharkirálynak neveztem el… a szokás hatalma.

Ha akarok, idefent egészen egyedül lehetek. Tudod, néhanapján jó érzés egyedül lenni. A szelek lesznek a barátaim. Jajgatnak, sóhajtoznak, dúdolnak a tornyom körül – a tél fehér szelei, a tavasz zöld szelei, a nyár kék szelei, az ősz karmazsin szelei, és valamennyi évszak vad szelei – a „viharok, melyek akaratát teljesítik”2. Mindig el voltam ragadtatva ettől a bibliai sortól – mintha valamennyi szél üzenetet közvetítene felém. Mindig is irigyeltem a fiút, aki George MacDonald kedves régi történetében az északi széllel repült. Egy éjszaka, Gilbert, kinyitom majd az ablakom a toronyban, és fellépek a szél szárnyára – Rebecca Dew pedig sosem tudja meg, miért nem aludtam az ágyamban akkor éjjel.

Drágám, azt remélem, hogy amikor megtaláljuk „álmaink házát”, szelek szállnak majd körülötte. Kíváncsi vagyok, hol áll majd… az az ismeretlen ház. Vajon holdvilágnál vagy pirkadatkor szeretem majd jobban? Abban a jövőbeni otthonban szeretet lesz, barátság, munka… és mókás kalandok, amelyek nevetésre fakasztanak majd minket öregkorunkban. Öregkor! Gilbert, lehetünk mi valaha öregek? Lehetetlennek tűnik.

A baloldali ablakból látom a város tetőit… ezen a helyen legalább egy évig fogok élni. Az emberek, akik azokban a házakban laknak, a barátaim lesznek, noha még nem ismerem őket. És talán az ellenségeim. A Pye-okkal hasonszőrű emberek mindenütt fellelhetők, bármilyen név alatt, és tudom, hogy a Pringle-ekkel számolnom kell. Holnap kezdődik az iskola. Geometriát fogok tanítani! Biztosan nem lesz rosszabb, mint megtanulni. Imádkozom, hogy a Pringle-ek között ne legyen egyetlen matematikai lángelme sem.

Még csak egy fél napja lakom itt, de máris úgy érzem, mintha egész életemben ismertem volna a két özvegyet és Rebecca Dew-t. Már megkértek, hogy szólítsam őket „néninek”, én pedig kértem, hogy hívjanak Anne-nek. Egyszer „Miss Dew-nak” szólítottam Rebecca Dew-t.

– Miss micsoda? – kérdezett vissza.

– „Dew” – feleltem szelíden. – Nem ez a neve?

– De igen, viszont olyan régóta nem hívtak Miss Dew-nak, hogy egészen beleborsódzott a hátam. Jobb, ha nem szólít így többé, Miss Shirley, mert nem vagyok ehhez szokva.

– Nem fogom, Rebecca… Dew – jegyeztem meg, és mindent megtettem, hogy elhagyjam a Dew-t, de hiába.

Mrs. Braddocknak igaza volt, és Locsifecsi néni valóban egy nebáncsvirág. Ez vacsoraidőben a napnál is világosabb lett. Kate néni mondott valamit „Locsifecsi hatvanhatodik születésnapjáról”. Történetesen épp Locsifecsi nénire pillantottam, és azt láttam, hogy… nem, nem sírásban tört ki, az túlontúl heves kifejezés a történtek leírására. Egyszerűen túlcsordultak a könnyei: ellepték nagy, barna szemét, azután könnyedén, csendesen kibuggyantak.

– Most meg mi a baj, Locsifecsi? – kérdezte meglehetősen morcosan Kate néni.

– Még… még csak most volt a hatvanötödik születésnapom – felelte Locsifecsi néni.

– Bocsáss meg, Charlotte – mondta Kate néni… és megint kerek lett a világ.

A macska egy szépséges, nagydarab kandúr, a szeme aranyszínű, és elegáns szürke bundát visel, a szobatisztaságára pedig nem lehet panasz. Kate néni és Locsifecsi néni Hamvaskának hívják, mivel ez a becsületes neve, de Rebecca Dew úgy hívja, hogy Az A Macska, mert ki nem állhatja, ahogy azt sem, hogy minden reggel és este egy darabka májat kell neki adnia, és a szőrét egy viharvert fogkefével kell letisztogatnia a karosszék üléséről a szalonban, amikor belopódzik, ráadásul neki kell felkutatnia, ha sokáig kimarad éjszakára.

– Rebecca Dew mindig is utálta a macskákat – mesélte Locsifecsi néni –, és különösen utálja Hamvaskát. Két éve az öreg Mrs. Campbell kutyája – akkor még volt neki – hozta ide a szájában. Biztosan sejtette, hogy semmi értelme Mrs. Campbellhez vinni. Szegény, nyomorúságos kiscica volt, csuromvizes, és átfagyott egészen, az apró csontjai meg majdnem átszúrták a bőrét. Csak az nem adott volna neki menedéket, akinek kőből van a szíve. Így aztán Kate-tel befogadtuk, csakhogy Rebecca Dew ezt igazából sosem bocsátotta meg nekünk. Nem voltunk valami diplomatikusak abban az időben. Kézzel-lábbal tiltakoznunk kellett volna a befogadása ellen. Nem tudom, hogy észrevette-e… – Locsifecsi néni óvatosan körülkémlelte az étkező és a konyha közötti ajtót –, hogyan is kezeljük mi Rebecca Dew-t.

Valóban észrevettem… és fantasztikus volt végignézni. Summerside és Rebecca Dew azt hihetik, hogy ő kommandíroz, de az özvegyek azért jobban ismerik a dörgést.

– Eszünkben sem volt befogadni a bankárt… egy fiatalember olyan felkavaró lett volna, és halálra aggódtuk volna magunkat, ha nem jár rendszeresen templomba. De úgy tettünk, mintha hajlanánk a dologra, mire Rebecca Dew hallani sem akart róla. Úgy örülök magának, kedvesem. Biztos vagyok benne, hogy egy ilyen helyes embernek öröm lesz főzni. Remélem, a szívébe fog zárni minket. Rebecca Dew-nak van egy-két nagyon jó tulajdonsága. Amikor tizenöt éve megérkezett, még nem volt olyan takaros, mint most. Egyszer Kate-nek fel kellett írnia a nevét – „Rebecca Dew” – a szalonban található tükörre, hogy mutassa, milyen poros. De erre aztán soha többé nem volt szükség. Rebecca Dew érti a célzást. Remélem, kényelmesnek találja a szobáját, kedves. Éjszakára nyitva hagyhatja az ablakot. Kate nem szíveli az éjszakai szellőztetést, de tudja, hogy a lakóknak igenis lehetnek előjogaik. Mi ketten egy szobában alszunk, és úgy intéztük, hogy egyik éjszaka az ablakok csukva vannak az ő kedvéért, a másikon pedig nyitva az én kedvemért. Az apró-cseprő problémákat így aztán mindig meg lehet oldani, nem igaz? Mindent lehet, csak akarni kell. Ne ijedjen meg, ha Rebecca sokat kóborolna éjszakánként. Örökösen hangokat hall, és felkel, hogy utánajárjon a dolognak. Szerintem ezért nem akarta a bankárt. Attól tartott, hogy még összefutna vele hálóingben. Remélem, nem bánja, hogy Kate nem beszél valami sokat. Ő már csak ilyen. Pedig mennyi mindenről beszélhetne… ifjúkorában bejárta a világot Amasa MacComberrel. Bár nekem is lenne annyi mondandóm, de én sosem hagytam el a Prince Edward-szigetet. Gyakran eltűnődöm, miért alakult így az élet… hogy én ennyire szeretek csacsogni, holott nincs miről, miközben Kate annyi mindenről mesélhetne, de utál beszélni. De, azt hiszem, a Gondviselés tudja a választ.

Habár Locsifecsi néninek valóban jó a beszélőkéje, mindezt nem egy szuszra mondta el. A megfelelő helyeken én is közbevetettem néhány megjegyzést, de azoknak nem volt semmi jelentőségük.

Van egy tehenük, amelyet fent az úton, Mr. James Hamiltonnál legeltetnek, és Rebecca Dew odajár megfejni. Rengeteg tejszín gyűlik össze, és megtudtam, hogy Rebecca Dew minden reggel és este átad egy pohár friss tejet a kőkerítés kapuján Mrs. Campbell „Asszonyának”. A „kis Elizabethnek” szánja, aki bizonyára a doktor utasítására fogyasztja. Hogy kicsoda az Asszony és a kis Elizabeth, még ki kell derítenem. Mrs. Campbellnek hívják a szomszédos erőd lakóját és tulajdonosát – a neve Örökzöld.

Nem számítok arra, hogy ma éjszaka aludni fogok. Első éjjel egy idegen ágyban sosem tudok álomba szenderülni, és ez a legfurcsább ágy, amelyet valaha láttam. De nem bánom. Mindig is szerettem az éjszakákat, és élvezni fogom, ahogy ébren heverek, és eltűnődöm az élet dolgain, a múlton, a jelenen, és ami még vár ránk. Különösen azon, ami még ezután jön.

Ez egy kíméletlen levél, Gilbert, de nem foglak többé ilyen hosszú írással gyötörni. Ám mindent el akartam mesélni neked, hogy el tudd képzelni magadnak az új környezetemet. Most már a végére értem, míg a kikötő felett a hold „az árnyékvilágba süllyed”3. Még Marillának is írnom kell egy levelet. Holnapután ér majd a Zöld Oromba, Davy fogja hazavinni a postáról, és miközben Marilla kibontja, Dorával köré gyűlnek, és Mrs. Lynde is rögvest hegyezi a fülét. Jaj…! Ettől egészen elfogott a honvágy. Jó éjszakát, drágám, mindig és örökké

a tiéd,

Anne Shirley

2.

(Részletek különböző levelekből ugyanattól ugyanannak.)

Szeptember 26.

Tudod, hogy hol olvasom el a leveleidet? Az út túloldalán a ligetben. Van ott egy kis mélyedés, ahol a nap foltosra festi a páfrányokat. Egy csermely kanyarog át rajta; én egy göcsörtös, mohaborította fatörzsön ülök, és körbevesz a fiatal nyírfák derűs sora. Ezek után, ha egy bizonyos fajta álmot álmodok… egy aranyoszöld, karmazsin erezetű álmot… az álmok álmát… majd azt képzelem, hogy a nyírfák titkos mélyedéséből származik, és a legkarcsúbb, leglégiesebb nyír és a csörgedező patak misztikus nászából született. Szeretek ott üldögélni és hallgatni a liget csendjét. Észrevetted már, Gilbert, milyen sokféle csend létezik? Az erdők csendje… a parté… a mezőé… az éjszakáé… a nyári délutáné. Mindegyik más és más, hiszen az őket körülfonó zönge is különbözik. Ha teljesen elveszíteném a szemem világát, nem érezném a meleget és a hideget, az engem körülvevő csendből akkor is könnyűszerrel megmondanám, hol vagyok.

Már két hete „koptatom” az iskolát, és már egészen jól kézben tartom a dolgokat. De Mrs. Braddocknak igaza volt… az életemben a Pringle-ek okozzák a legtöbb fejfájást. És szerencsehozó lóherék ide vagy oda, egyelőre nem találom rá a gyógyírt. Igaza volt Mrs. Braddocknak: olyan simák, mint az angolna… és épp olyan csúszósak.

A Pringle-ek olyan nemzetség, amelynek tagjai folyamatosan szemmel tartják egymást és nem mennek a szomszédba egy kis veszekedésért, de bármely kívülállóval szemben összefognak. Arra a következtetésre jutottam, hogy csak kétféle ember létezik Summerside-ban: akik Pringle-ek, és akik nem.

Az osztályom telis-tele van Pringle-ekkel, és jó néhány diákom van, akiknek más a nevük, de Pringle-vér folyik az ereikben. A főkolompost Jen Pringle-nek hívják, egy zöld szemű fruska, aki úgy fest, ahogyan Becky Sharp4 nézhetett ki tizennégy éves korában. Meggyőződésem, hogy szántszándékkal szervez engedetlenségre és tiszteletlenségre buzdító körmönfont kampányt, amellyel nehezen tudok majd megbirkózni. Mestere annak, hogy ellenállhatatlanul mókás arcokat vágjon, és amikor azt hallom, hogy a hátam mögött fojtott nevetés fut végig a termen, tisztában vagyok vele, hogy mi okozta, de eddig még nem tudtam rajtakapni. Van sütnivalója – a kis nyavalyásnak! –, már-már irodalminak beillő fogalmazásokat ír, és brillírozik matematikából… jaj nekem! Van abban valami szikrázó, amit mond vagy tesz, és van érzéke a mulatságos helyzetekhez, ami akár köteléket is jelenthetne kettőnk között, ha nem utált volna már az első pillanattól kezdve. És mivel így áll a helyzet, attól félek, hogy eltart majd egy jó darabig, mire Jen és én közösen nevethetünk valamin.

Myra Pringle, Jen unokatestvére, az iskola szépe… és minden jel szerint a tökfeje is. Elkövetett már néhány szórakoztató bakit – például amikor a mai történelemórán azt mondta, hogy az indiánok Champlaint és az embereit isteneknek vagy „valami emberteleneknek” hitték.

Társasági értelemben a Pringle-ek – ahogy Rebecca Dew mondaná – Summerside „ílitjéhez” tartoznak. Már két Pringle-házba is kaptam vacsorameghívást, hiszen illik meginvitálni az új tanerőt, és a Pringle-ek nem vágják csak úgy sutba az udvariassági gesztusokat. Tegnap este James Pringle, az előbb emlegetett Jen édesapjának a házában jártam. Úgy fest, mint egy egyetemi professzor, de a valóságban ostoba és tudatlan. Rengeteget beszélt a „fegyelemről”, és közben a kifogástalannak éppen nem nevezhető körmével az asztalterítőt kocogtatta, és időről időre hajmeresztő nyelvtani hibákat vétett. A summerside-i középiskolának mindig is erős kézre volt szüksége… egy tapasztalt tanárra, lehetőleg férfire. Attól fél ugyanakkor, hogy én egy kissé ződfülű vagyok – „ami olyan hiba, amit az idő mihamarább gyógyítani fog” – közölte bánatosan. Nem szóltam semmit, mert máskülönben túl sokat mondtam volna. Így aztán olyan simulékony és negédes voltam, hogy bármelyik Pringle-lel felértem volna, és megelégedtem annyival, hogy ártatlanul pillogva nézzem, miközben magamban annyit mondtam: – Maga zsémbes, előítéletes vénember!

Jen bizonyára az anyjától örökölte az eszét, akit történetesen egészen megkedveltem. Jen a szülei társaságában maga volt a megtestesült illem. Ám noha szavai udvariasak voltak, a hangneme igencsak pimasz. Ahányszor azt mondta, „Miss Shirley”, az felért egy sértéssel. És amikor csak a hajamra pillantott, úgy éreztem, hogy az egyszerű répavörös színben játszik. Biztos vagyok benne, hogy egyetlen Pringle sem mondaná gesztenyebarnának.

Morton Pringle-éket sokkal jobban kedveltem… noha Morton Pringle sosem figyel az ember mondandójára. Közöl valamit, és miközben válaszolnál, már a következő megjegyzésen töri a fejét.

Mrs. Stephen Pringle – az özvegy… Summerside-ben ugyanis hemzsegnek az özvegyek – tegnap írt nekem egy levelet, egy kedves, udvarias, mérgező levelet. Millie-nek túl sok a házi feladata… Millie finom gyermek, és nem szabad túlhajszolni. Mr. Bell soha nem adott neki házi feladatot. Érzékeny gyermek, akit muszáj megérteni. Mr. Bell olyan jól megértette! Mrs. Stephen biztos benne, hogy nekem is sikerülni fog, ha legalább megpróbálom!

Nincs kétségem afelől, hogy Mrs. Stephens szerint ma az osztályban én okoztam Adam Pringle orrvérzését, ami miatt haza kellett mennie. Múlt éjjel felriadtam, és nem tudtam visszaaludni, mert eszembe jutott az az i, amire egy táblára felírt kérdésben nem tettem fel a pontot. Lefogadom, hogy Jen Pringle észre fogja venni, és a klán majd azután erről fog susmorogni.

Rebecca Dew szerint az összes Pringle meg fog majd hívni vacsorára, leszámítva a juharligeti idős hölgyeket, azután pedig majd jól semmibe vesznek. Mivel ők az „ílit”, mindez azzal járhat, hogy feketelistás leszek a summerside-i társasági életben. Hát majd meglátjuk. A csata elkezdődött, csak még nem dőlt el, hogy nyerésre vagy vesztésre állok-e. De eléggé el vagyok szontyolodva emiatt. Az előítéletekkel szemben nem lehet észérvekkel küzdeni. Most is olyan vagyok, mint gyerekkoromban… nem bírom elviselni, ha nem kedvelnek az emberek. Nem kellemes arra gondolni, hogy a fél osztály családja gyűlöl engem. És még csak nem is az én hibámból kifolyólag. Az igazságtalanság az, ami fáj. Még több dőlt betű! De néhány dőlt betű tényleg könnyíteni tud az ember lelkén.

A Pringle-ektől eltekintve nagyon kedvelem a tanítványaimat. Van köztük néhány igazán okos, ambiciózus, keményen dolgozó diák, akiket valóban érdekel a tanulás. Lewis Allen úgy fizet a lakhatásért, hogy házimunkát vállal a szállásadójánál, és egy cseppet sem szégyelli. És Sophy Sinclair szőrén üli meg az apja öreg szürke kancáját – minden egyes nap hat mérföld oda és hat mérföld vissza. Benne aztán van kurázsi! Ha egy ilyen lánynak segíthetek, akkor mégis mit törődöm én a Pringle-ekkel?

A baj csak az, hogy ha nem tudom megnyerni magamnak a Pringle-eket, akkor nem lesz esélyem segíteni senkinek.

De szeretem a Széljárta Fűzfa-lakot! Nem is panzió… hanem egy otthon! És ők is kedvelnek… még Hamvaska is, habár néhanapján sérelmezi, hogy ott vagyok, és akkor szántszándékkal hátat fordít nekem, majd az aranyszínű szemével időről időre hátrapillant a válla fölött, hogy lássa, hogyan viselem a dolgot. Nem dögönyözöm sokat, amikor Rebecca Dew a közelemben van, mert igazán bosszantja. Amúgy napközben házias, nyugodt és elmélkedő cica… éjszaka viszont határozottan bizarr teremtmény lesz belőle. Rebecca szerint azért, mert soha nem maradhat odakint sötétedés után. Rebecca Dew utálja, hogy a hátsó udvarban kell óbégatnia a macska után. Azt mondja, a szomszédok egytől egyig rajta nevetnek. Olyan ádáz, sztentori hangon szólongatja, hogy egy csendes éjen az egész városban hallani lehet, ahogy azt kiabálja: – Cic, ciccc… CICC! – Az özvegyeket megütné a guta, ha Hamvaska nem kerülne elő, mire nyugovóra térnek. – Senki sem tudja, min megyek keresztül Amiatt A Macska miatt… senki – bizonygatta nekem Rebecca.

Az özvegyekkel megy minden, mint a karikacsapás. Napról napra jobban kedvelem őket. Kate néni nem hisz a regényolvasásban, de a tudomásomra hozta, hogy nem szándékozik cenzúra alá vetni az olvasmányaimat. Locsifecsi néni ellenben imádja a regényeket. Van egy „rejtekhelye”, ahol a könyveit tartja – a városi könyvtárból csempészi be őket – egy pakli pasziánszkártyával és minden egyébbel együtt, amiről nem akarja, hogy Kate néni tudomást szerezzen. Egy szék ülőrészében található, és csak Locsifecsi néni tudja róla, hogy nem egyszerű ülőke. Erős a gyanúm, hogy csak azért osztotta meg velem a titkot, mert azt akarja, hogy segítsek neki a már említett csempészésben. Ami azt illeti, a Széljárta Fűzfa-lakban semmi szükség rejtekhelyekre, én ugyanis még életemben nem láttam egyetlen olyan házat sem, ahol ennyi titokzatos szekrény lett volna. Noha, biztos, ami biztos, Rebecca Dew nem hagyja, hogy valóban titokzatosak is maradjanak. Mindig bőszen takarítja őket. – A ház nem tudja magát tisztán tartani – szokta bánatosan mondogatni, amikor az egyik özvegy tiltakozni kezd. Ha a nyomára bukkanna, azt hiszem, rövid úton elintézné a regényt vagy a kártyapaklit. Zordon lelkének mindkettő felér egy rémálommal. Rebecca Dew a kártyát az ördög bibliájának tartja, a regényeket pedig még annál is rosszabbnak. A Bibliát leszámítva Rebecca csak a Montreal Guardian társasági rovatát szokta olvasgatni. Imád belefeledkezni a milliomosok házairól, bútorairól és cselekedeteiről szóló hírekbe.

– Csak képzelje el, ahogy elmerül egy aranyszínű kádban, Miss Shirley – mondta vágyakozón.

Amúgy édes pofa. Valahonnan kerített egy fakó brokáttal bevont, kényelmes régi fülesfotelt, amit mintha csak nekem találtak volna ki, és azt mondta: – Ez a maga széke. Ezt magának fogjuk fenntartani. – És nem engedi, hogy Hamvaska azon szunyókáljon, nehogy macskaszőr ragadjon az iskolai szoknyámra, ami csak okot adna a Pringle-eknek arra, hogy a szájukra vegyenek.

Mindhárman nagy érdeklődést tanúsítanak a gyöngyös gyűrűm iránt… ahogy aziránt is, hogy mit jelent. Kate néni megmutatta a türkizköves eljegyzési gyűrűjét (már nem tudja hordani, mivel túl szűk lett neki). Szegény Locsifecsi néni viszont könnyes szemmel bevallotta nekem, hogy soha nem volt eljegyzési gyűrűje – a férje ugyanis „felesleges pénzkidobásnak” gondolta. Mindezt a szobámban mesélte, miközben az arcát íróban fürdette. Minden este megcsinálja, hogy megóvja a bőre szépségét, és megesketett, hogy hallgatok róla, mint a sír, mert nem akarja, hogy Kate néni megneszelje.

– Nevetséges hiúságnak tartaná egy korombeli nő számára. És abban is biztos vagyok, hogy Rebecca Dew szerint egy keresztény asszonynak nem kellene a szépítkezéssel próbálkoznia. Régebben kisurrantam a konyhába, miután Kate elszenderült, de örökösen rettegtem, hogy Rebecca Dew utánam jön. Még álmában is olyan a füle, mint a macskának. Ha minden este besurranhatnék ide… ó, köszönöm, drágám!

Pár dolgot már sikerült kiderítenem az Örökzöldben lakó szomszédainkról. Mrs. Campbell (aki valaha Pringle volt!) nyolcvanéves. Még nem találkoztam vele, de amit megtudtam róla, az alapján egy morcos öreg hölgy lehet. Van egy szobalánya, Martha Monkman, hozzá hasonlóan agg és mogorva, akit általában „Mrs. Campbell Asszonyaként” szoktak emlegetni. Vele él a dédunokája, a kis Elizabeth Grayson. Habár már két hete itt időzöm, még nem láttam Elizabethet… nyolcéves és a „hátsó úton” jár az állami iskolába – ez egy rövidebb út a kerteken át –, így aztán jövet-menet még sosem találkoztam vele. Az édesanyja, aki már elhunyt, Mrs. Campbell unokája volt, és a szülei halála után szintén ő nevelte fel. Azután hozzáment egy bizonyos Pierce Graysonhoz, egy „jenkihez”, ahogy Mrs. Rachel Lynde mondaná. A nő Elizabeth születésekor halt meg, és miután Pierce Graysonnak tüstént el kellett hagynia Amerikát, hogy cége párizsi kirendeltségének az élére álljon, a kisbabát hazaküldték az öreg Mrs. Campbellhez. A történet szerint a férfi „nem bírta elviselni a baba látványát”, mivel a születése az anyja életébe került, és aztán tudomást sem vett róla. Meglehet, hogy ez csak színtiszta pletyka, mivel sem Mrs. Campbell, sem az Asszony nem beszél róla sosem.

Rebecca Dew azt mondja, hogy túlságosan szigorúak a kis Elizabethtel, akinek nincs valami sok örömben része.

– Nem olyan, mint a többi gyerek… túlságosan koravén ahhoz képest, hogy még csak nyolcéves. Hogy miket mond néha! Aszongya nekem egyik nap: „Rebecca, képzelje el, hogy épp nyugovóra térne, és egyszer csak valami belecsípne a bokájába!” Nem csoda, ha nem mer a sötétben bebújni az ágyba. Mégis erre kényszerítik. Mrs. Campbell azt mondja, az ő házában nem lehetnek gyáva nyulak. Úgy lesik, mint macskák az egeret, és az élete minden perce fölött basáskodnak. Ha egy kis zajt csap, máris elalélnak. „Pszt, pszt”, örökké ez megy. Én mondom magának, azt a gyereket még halálba pisszegik. De hát mit lehet tenni?

Tényleg, mit?

Úgy szeretnék találkozni vele! Olyan szánnivalónak tűnik a szememben. Kate néni azt mondja, hogy fizikai szempontból jól el van látva, ami Kate néni értelmezésében azt jelenti, hogy „rendesen etetik és ruházzák”, de egy gyermek nem élhet csak kenyéren. Képtelen vagyok elfelejteni, milyen volt az életem, mielőtt a Zöld Oromba kerültem volna.

Jövő péntek este hazautazom, és két csodaszép napot töltök majd Avonlea-ben. A dolog egyetlen hátulütője, hogy mindenki arról fog faggatni, milyen Summerside-ban tanítani.

De, Gilbert, most idézd fel magadban a Zöld Ormot… a kék ködpárába burkolózó Fénylő vizek tavát… a patakon túl a skarlátpirosba öltöző juharfákat… az aranybarna páfrányokat a Kísértetjárta erdőben… és az alkonyi árnyakat a Szerelmesek útján. Elragadó hely. Szívem mélyén azt kívánom, bár ott lehetnék most… na… kitalálod, kivel?

Tudod, Gilbert, vannak pillanatok, amikor erős a gyanúm, hogy szeretlek téged!

SZÉLJÁRTA FŰZFA-LAK

SZELLEMKÖZ

SUMMERSIDE

Október 10.

Tiszteletre méltó és nagyra becsült uram!

Így kezdődik a Locsifecsi néni nagymamája által írt szerelmes levél. Hát nem fenséges? Milyen emelkedettnek érezhette ettől magát a nagypapa! Nem szeretnéd te is jobban a „Drága Gilbert stb.” helyett? Mindent összevetve, örülök, hogy nem te vagy a nagypapa… vagy hogy egyáltalán nem vagy még nagypapa. Csodálatos arra gondolni, hogy fiatalok vagyunk, és még előttünk az egész élet… együtt… ugye?

(Több oldal kimarad. Anne tolla nyilvánvalóan sem hegyes, sem tompa nem volt, és nem is rozsdállt be.)

A toronyban ülök az ablak mellett, és kinézek a borostyán ég alatt integető fákra és a mögöttük megbújó kikötőre. Múlt éjjel jót sétáltam magamban. Muszáj volt kimozdulnom, mert némi kriptahangulat itatta át a Széljárta Fűzfa-lakot. Locsifecsi néni a nappaliban sírdogált, mert megbántották az érzéseit, Kate néni a hálószobájában pityergett, mert Amasa kapitány halálának az évfordulója volt, Rebecca Dew pedig a konyhában itatta az egereket, de nem tudtam kideríteni, hogy mi okból. Még sosem láttam sírni Rebecca Dew-t. Amikor szelíden megpróbáltam kipuhatolni, hogy mi a baj, ingerülten azt tudakolta, hogy vajon már nem is sírhat nyugodtan az ember, ha úgy tartja kedve. Így aztán szedtem a sátorfámat, kisurrantam, és hagytam, hadd tobzódjon benne.

Végigmentem a kikötői úton. A frissen felszántott földek magával ragadó illata elkeveredett a kellemesen csípős októberi levegőben. Egyre csak mentem és mentem, míg holdsütötte őszi éjszaka váltotta fel az alkonyatot. Egyedül voltam, de nem éreztem magamat magányosnak. Képzeletbeli beszélgetéseket folytattam képzeletbeli pajtásokkal, és annyi epigrammát találtam ki, hogy azzal még magamat is jólesően megleptem. A Pringle-ekkel kapcsolatos aggodalmaim ellenére is remekül éreztem magam.

A hangulat viszont újabb Pringle-sirámokra ragadtatott. Vonakodva vallom be, de nem mennek túl jól a dolgok a summerside-i középiskolában. Kétség sem fér hozzá, hogy cselszövés folyik ellenem.

Először is, a Pringle-ek és fél Pringle-ek sosem készítenek házi feladatot. És semmi értelme a szülőkhöz folyamodni. Nyájasan, udvariasan köntörfalaznak. Tudom, hogy az összes tanítványom, aki nem Pringle, kedvel engem, de a szófogadatlanság vírusként terjed a Pringle-ek miatt, és aláássa az osztályban a morált. Egyik reggel kipakolták és a feje tetejére állították az asztalomat. Természetesen senki sem tudta, hogy ki tette. Ahogy azt sem tudta vagy volt hajlandó senki sem megmondani, hogy máskor ki hagyta ott azt a dobozt, amiből egy műkígyó ugrott ki, amikor kinyitottam. De az iskolában a Pringle-ek egytől egyig visongva az arcomba nevettek. Gondolom, látszott rajtam, hogy borzasztóan megijedtem.

Jen Pringle az esetek felében késve érkezik az iskolába, és mindig bombabiztos kifogással él, amelyet udvariasan, de szája sarkában pimasz mosollyal ad elő. A tanórán az orrom előtt levelezget. Amikor ma belebújtam a kabátomba, egy hámozott hagymát találtam a zsebemben. Talán bezárva, kenyéren és vízen kellene tartanom ezt a lányt, amíg csak meg nem tanul viselkedni!

Eddig a legrosszabb mégiscsak az volt, amikor egy karikatúrát találtam magamról a táblán… fehér krétával rajzolták fel, égőpiros hajjal. Mindenki tagadta, hogy ő lett volna az elkövető, köztük Jen is, de tudom, hogy az osztályban egyedül ő tud így rajzolni. Ami azt illeti, egészen jól sikerült. Az orrom – ami, te is tudod, mindig is büszkeséggel és örömmel töltött el – huplis lett, a szám pedig akár egy savanyú vénkisasszonyé is lehetett volna, aki már harminc éve tanít egy Pringle-ekkel zsúfolt iskolában. De mégiscsak én voltam. Aznap hajnali háromkor felriadtam, az emléktől izzadságban úsztam. Nem különös, hogy éjszakánként inkább őrlődünk a megalázó, mint a komisz dolgok miatt?

A legkülönbözőbb szóbeszéd járja. Megvádoltak már azzal, hogy csak azért „húztam le” Hattie Pringle dolgozatait, mert egy Pringle. Azt mondják, „kinevetem a gyerekeket, amikor hibáznak”. (Nos, valóban nevettem, amikor Fred Pringle a centurióra azt mondta, hogy „olyan ember, aki száz évig él”. Igazán nem tehetek róla.)

James Pringle azt mondogatja: „Nincs fegyelem az iskolában… fikarcnyi fegyelem sincs.” És kering egy jelentés, amiben azt írják rólam, hogy „lelenc” vagyok.

Mindenütt kénytelen vagyok szembesülni a Pringle-ek ellenségeskedésével. Társasági és oktatási értelemben véve Summerside a Pringle-iga alatt kornyadozik. Nem hiába hívják őket a Királyi Családnak. Múlt pénteken nem kaptam meghívást Alice Pringle sétapartijára. És amikor Mrs. Frank Pringle teadélutánt rendezett a templom megsegítésére (Rebecca Dew arról tájékoztatott, hogy a hölgyek majd egy új tornyot „építenek”!), én voltam az egyetlen lány a presbiteriánus közösségből, akinek nem ajánlottak fel asztalt. Hallottam, hogy a lelkész felesége, aki újonnan érkezett Summerside-ba, felvetette, hogy énekeljek a kórusban, mire tudatták vele, ha ezt megteszi, akkor a Pringle-ek kiszállnak az egészből, ez pedig olyan foghíjassá tenné a kórust, hogy nem is tudna tovább működni.

Természetesen nem én vagyok az egyetlen tanár, akinek meggyűlik a baja a gyerekekkel. Amikor a többiek hozzám küldik őket „fegyelmezésre” – hogy utálom ezt a szót! –, a diákok feléről kiderül, hogy Pringle. De rájuk bezzeg nem érkezik panasz.

Tegnapelőtt bent tartottam Jent tanítás után, hogy megcsináljon végre néhány feladatot, amit addig szántszándékkal elmismásolt. Tíz perccel később megállt egy juharligetbeli kocsi az iskola épülete előtt, és Miss Ellen jelent meg az ajtóban – egy gyönyörűen öltözött, kedvesen mosolygó idős hölgy, elegáns fekete csipkekesztyűben, finom vonalú sólyomorral, aki mintha csak most lépett volna ki egy 1840-es skatulyából. Erősen sajnálkozott, és azt kérdezte, magával vihetné-e Jent. Látogatóba megy ugyanis a lowvale-i barátaihoz, és megígérte, hogy Jent is magával viszi. Jen diadalmasan távozott, és én újfent azt éreztem, hogy túlerővel találom szemben magam.

A rosszabb napjaimon azt gondolom, hogy a Pringle-ek a Sloane-ok és a Pye-ok ötvözetéből születtek. Persze tudom, hogy nem így van. Érzem, hogy meg tudnám őket kedvelni, ha nem lennének az ellenlábasaim. Az esetek többségében őszinte, derűs, hűséges népek. Még Miss Ellent is a szívembe tudnám zárni. Sosem láttam viszont Miss Sarah-t. Miss Sarah ugyanis tíz éve nem hagyta el Juharligetet.

– Túlságosan kifinomult… vagy legalábbis annak tartja magát – mondja Rebecca Dew szipogva. – De a büszkeségét nem befolyásolja. Az összes Pringle dölyfös lélek, de az a két öreglány mindenkin túltesz. Hallania kéne, amikor a felmenőikről beszélnek! Nos, agg apjuk, Abraham Pringle kapitány valóban finom vénember volt. Fivére, Myrom már nem volt annyira kifinomult, de a Pringle-ek rá nem is vesztegetnek sok szót. Én attól félek, hogy nem lesz velük könnyű dolga. Ha valamit a fejükbe vesznek, azt már sosem lehet megmásítani. Fel a fejjel, Miss Shirley… fel a fejjel!

– Bárcsak megszerezhetném Miss Ellen bögrés piskótájának a receptjét! – sóhajtott fel Locsifecsi néni. – Már jó néhányszor megígérte, de sosem adta oda. Régi angol családi recept. Hogy féltik a receptjeiket!

A legvadabb álmaimban azt láttam, ahogy térden állva rimánkodom Miss Ellennek, hogy küldje el a receptet Locsifecsi néninek, és vegye rá Jent, hogy figyeljen oda a p-ire és a q-ira. Az az őrjítő, hogy erre én is könnyen rá tudnám venni, ha a teljes nemzetség nem állna mellette vállvetve a komiszkodásban.

(Két oldal kimarad.)

Alázatos szolgája,

Anne Shirley

Ui. Locsifecsi néni nagymamája így írta alá a szerelmes leveleit.

Október 15.

Ma a tudomásunkra jutott, hogy múlt éjjel betörés történt a város másik végében. Behatoltak egy házba, valamennyi pénzt és tucatnyi ezüstkanalat lovasítottak meg. Így aztán Rebecca Dew átment Mr. Hamiltonhoz, hogy megkérdezze, kölcsönkérhet-e egy kutyát. Kiköti majd a hátsó verandán, nekem pedig azt tanácsolta, hogy zárjam el az eljegyzési gyűrűmet!

Mellesleg kiderítettem, hogy miért sírt Rebecca Dew. Nagyon úgy fest, hogy egy itthoni fennforgás volt az oka. Hamvaska ugyanis „megint rosszat tett”, és Rebecca Dew megmondta Kate néninek, hogy most már igazán csinálnia kellene valamit Azzal A Macskával. Már tényleg cafatokban lógnak az idegei. Egy év leforgása alatt ez már a harmadik alkalom, és Rebecca tudta, hogy Hamvaska szándékosan csinálta az egészet. Mire Kate néni azt mondta, ha Rebecca mindig kiengedné a macskát, amikor az nyávog, akkor nem állna fenn a veszélye annak, hogy rossz fát tegyen a tűzre.

– Nos, ez az utolsó csepp a pohárban – jegyezte meg Rebecca Dew.

És már potyogtak is a könnyei!

A Pringle-helyzet hétről hétre egyre inkább égetőbb. Valami nagy pimaszságot írtak tegnap az egyik könyvemre, és Homer Pringle az iskolából kifelé menet végigcigánykerekezte a folyosót. Emellett kaptam egy rosszindulatú célozgatásokkal teli névtelen levelet. Valamilyen oknál fogva azonban sem a könyvért, sem a levélért nem hibáztatom Jent. Akármilyen rosszcsont, vannak dolgok, amelyekre még ő sem vetemedne. Rebecca Dew dúl-fúl, és feláll a hátamon a szőr, ha arra gondolok, mit művelne a Pringle-ekkel, ha a keze ügyébe kerülnének. Nero a fasorban sem lenne hozzá képest. Nem hibáztatom érte, hiszen vannak pillanatok, amikor én magam is azt érzem, hogy szíves örömest megkínálnám valamelyik – vagy akár az összes – Pringle-t a méregkeverő Borgiák bájitalával.

Talán még nem meséltem túl sokat a többi tanárról. Tudod, ketten vannak még… az igazgatóhelyettes, Katherine Brooke az alsóbb évfolyamból, és George MacKay az előkészítőről. George-ról nincs mit nagyon mondanom. Visszahúzódó, jó természetű, húszéves fiatalember, alig észrevehető, ízes, felföldi kiejtéssel, ami ritkás legelőket és ködbe burkolózó szigeteket idéz fel az emberben – a nagyapja Skye szigetéről származott –, és nagyon jól boldogul az előkészítősökkel. Amit eddig láttam belőle, az mind nagyon szimpatikus. De azt hiszem, Katherine Brooke-ot már nehezebb lesz megkedvelnem.

Katherine, azt hiszem, olyan huszonnyolc éves lehet, habár kinéz harmincötnek. Mint megtudtam, azt remélte, hogy majd előléptetik igazgatónak, és gondolom, most nehezményezi, amiért én kaptam meg az állást, főleg, mivel jócskán fiatalabb is vagyok nála. Jó tanár – kissé szőrszálhasogató típus –, de nem éppen népszerű. Ám ez nem nyugtalanítja! Nagyon úgy fest, hogy se barátai, se rokonai, és egy komor kinézetű házban lakik a piszkos kis Temple Streeten. Roppant ódivatúan öltözködik, soha nem jár társaságba, és állítólag „smucig”. Nagyon csúfondáros, és a tanítványai rettegnek a csípős megjegyzéseitől. Állítólag amikor felvonja a sűrű fekete szemöldökét és rájuk morrant, akkor remegnek, mint a kocsonya. Bárcsak bevethetném ezt a Pringle-ekkel szemben is! De hozzá hasonlóan én aztán nem szeretnék megfélemlítéssel fegyelmezni. Azt akarom, hogy engem szeressenek a tanítványaim.

Jóllehet látszólag nincs gondja azzal, hogy engedelmességre bírja, mégis örökösen hozzám küldözgeti őket… különösen a Pringle-eket. Tudom, hogy szándékosan csinálja, biztosan érzem, hogy szorult helyzetem láttán ujjong, és szívesen látná, ahogy csütörtököt mondok.

Rebecca Dew szerint képtelenség összebarátkozni vele. Az özvegyek többször meghívták már vasárnapi ebédre – a drága lelkek mindig meginvitálják a magányosokat, és mindig ízletes csirkesalátát szolgálnak fel nekik –, de sosem jött el. Így aztán letettek a dologról, mert, ahogy Kate néni fogalmazott, „mindennek van határa”.

Az a hír járja, hogy nagyon okos, tud énekelni, szavalni – „deklamálni”, ahogy Rebecca Dew fogalmaz –, de egyiket sem teszi nyilvánosan. Locsifecsi néni egyszer megkérte, hogy mondjon verset egy gyülekezeti ebéden.

– Úgy véljük, nagyon barátságtalanul adott kosarat – jegyezte meg Kate néni.

– Csak morgott – mondta Rebecca Dew.

Katherine-nek valóban mély torokhangja van – már-már olyan, mint egy férfié –, és amikor nincs jókedvében, akkor morgásnak hangzik.

Csinosnak éppenséggel nem csinos, de többet is kihozhatna magából. Bőre sötét, kreol árnyalatú, fenséges fekete haját mindig hátrafésüli magas homlokából, és a nyakszirtjén esetlen kontyba csavarja. A szeme nem illik a hajához, hiszen tiszta, világos borostyán fénylik a fekete szemöldök alatt. Olyan a füle, amelyet nem szégyen mutogatni, és a keze a legszebb, amelyet életemben láttam. Szája is finom metszésű. Ám rettenetesen öltözködik. Különös tehetséggel választ olyan színeket és anyagokat, amelyeket messzire kellene kerülnie. Fakó sötétzöldet és fáradt szürkét hord, holott túl sápadt a zöldhöz és a szürkéhez, emellett csíkosat, ez pedig még inkább kiemeli magas, sovány termetét. Minden ruhája olyan, mintha azokban töltötte volna az éjszakát.

A modora roppant visszataszító – ahogy Rebecca Dew mondaná, sosem ugrik el egy jó kis veszekedés elől. Amikor elhaladok mellette a lépcsőn, mindig úgy érzem, hogy szörnyűségeket gondol rólam. Beszélgetés közben azt érezteti velem, mintha rosszat mondanék. Mégis borzasztóan sajnálom… holott tisztában vagyok vele, hogy mérgében zokon venné a szánakozásomat. És nem tudok rajta segíteni, mert nem akarja, hogy segítsenek neki. Tényleg undokul viselkedik velem. Egyik nap, amikor mindhárman a tanári szobában voltunk, tettem valamit, amivel a jelek szerint megszegtem az iskola íratlan szabályait, és Katherine csípősen annyit mondott: – Netán azt hiszi, hogy magára nem vonatkoznak a szabályok, Miss Shirley? – Máskor, amikor az iskola hasznára váló változtatást javasoltam, azt mondta megvető mosollyal: – Hidegen hagynak a tündérmesék. – Egyszer, amikor megdicsértem a munkáját és a módszereit, azt felelte: – És mikor jön a feketeleves?

De ami a leginkább bosszant… nos, egyik nap felemeltem az egyik könyvét a tanáriban, rápillantottam az előzékre, és azt mondtam:

– Örülök, hogy K-val írja a nevét. A Katherine sokkal bájosabb a Catherine-nél, és a K sokkal csibészesebb az önelégült C-nél.

Nem válaszolt, de a legközelebbi üzenetét az alábbi aláírással küldte fel: „Catherine Brooke”!

Hazafelé egész végig csuklottam.

Már igazán letehettem volna arról, hogy barátságot kössek vele, mégis motoszkál bennem egy különös, megmagyarázhatatlan érzés, ami azt súgja, hogy pökhendisége és zárkózottsága dacára valójában szomjazza az emberi kapcsolatokat.

Katherine ellenségeskedését és a Pringle-ek viselkedését figyelembe véve nekem fogalmam sincs, mi lenne velem, ha nem lenne a drága Rebecca Dew, a te leveleid… és a kis Elizabeth.

Ugyanis megismerkedtem a kis Elizabethtel. És egy cukorfalat.

Három napja, estefelé, én vittem a pohár tejet a falba vájt ajtóhoz, és az Asszony helyett maga a kis Elizabeth vette át. A feje épp csak kikandikált az ajtó tömör alsó része felett, és az arcát borostyán keretezte. Apró termetű, sápadt, aranyhajú és vágyakozó kislány. Nagy, aranybarna szeme rám szegeződött az őszi alkonyatban. Ezüstös aranyszínben játszó haja középen volt elválasztva, egy hajráffal hátrafogva, és hullámokban omlott a hátára. Fakókék perkálruhát viselt, arckifejezése olyan volt, akár tündérország hercegnőjének. Ahogy Rebecca Dew mondaná, „nyápic” volt, és többé-kevésbé egy alultáplált gyermek benyomását keltette – de nem testben, hanem lélekben. Inkább holdpászma volt, mint napsugár.

– Te vagy Elizabeth? – kérdeztem.

– Ma este nem – felelte komolyan. – Ma éjjel Betty vagyok, mert ma az egész világot imádom. Tegnap este Elizabeth voltam, holnap este valószínűleg Beth leszek. Minden az érzéseimtől függ.

Rokonlélekre akadtam. Rögtön repesni kezdett a szívem.

– Milyen elragadó, ha az ember ilyen könnyűszerrel cserélgetheti a nevét, és mégis a magáénak érzi!

A kis Elizabeth bólintott.

– Valóban sok nevet alakíthatok ki belőle. Elsie és Betty, Bess és Elisa, Lisbeth és Beth… de nem Lizzie. Sosem érzem magam Lizzie-nek.

– Mégis ki érezné? – kérdeztem.

– Miss Shirley, bolondnak néz emiatt? Nagymama és az Asszony szerint nincs ki a négy kerekem.

– Dehogy vagy bolond… inkább nagyon is bölcs és bájos – válaszoltam.

A kis Elizabeth elkerekedett szemmel nézett rám a pohár pereme felett. Éreztem, hogy egy titkos spirituális mérlegen megmérettetek, és hálásan állapítottam meg, hogy nem találtattam könnyűnek. A kis Elizabeth ugyanis kért tőlem egy szívességet… és a kis Elizabeth nem kér szívességet olyanoktól, akiket nem kedvel.

– Felemelné a macskát, hogy megsimogathassam? – kérdezte félénken.

Hamvaska a lábamhoz dörgölőzött. Felemeltem, a kis Elizabeth kinyújtotta apró kezét és elragadtatottan simogatta a macska fejét.

– Jobb szeretem a cicákat a kisbabáknál – jegyezte meg, és különös daccal a szemében pillantott rám, mintha tudná, hogy meg fogok rökönyödni, mégis muszáj elmondania az igazságot.

– Gondolom, nem sok dolgod volt kisbabákkal, így aztán fogalmad sincs, milyen édesek tudnak lenni – mosolyodtam el. – Van saját cicád?

Elizabeth a fejét rázta. – Jaj, dehogy! Nagymama nem szereti a cicákat. Az Asszony meg egyenesen utálja őket. Az Asszony ma este elment hazulról, ezért jöhettem én a tejért. Szeretek én jönni a tejért, mert Rebecca Dew olyan szeretetre méltó teremtés.

– Sajnálod, hogy ma este nem ő jött? – nevettem fel.

A kis Elizabeth a fejét rázta.

– Nem, maga is nagyon szeretetreméltó. Már meg akartam ismerkedni magával, de féltem, hogy erre nem kerül sor, mielőtt eljön a Holnap.

Csak ácsorogtunk ott, és beszélgettünk, amíg Elizabeth kényesen szürcsölte a tejet, és mindent elmesélt a Holnapról. Az Asszony azt mondta neki, hogy a Holnap sosem jön el, de Elizabethet nem ejtették a feje lágyára. Valamikor el fog jönni. Egy gyönyörű reggel majd arra ébred, hogy Holnap van. Nem Ma, hanem Holnap. És akkor csodálatos dolgok fognak történni. Bekövetkezhet az a nap is, amikor pontosan azt csinálhat, amihez csak kedve szottyan, és senki sem vizslatja – bár szerintem Elizabeth úgy gondolja, ez túl jó ahhoz, hogy akár Holnap is megtörténjen. Vagy esetleg kideríti, mi van a kikötői út végén – a kanyargós, tekervényes út végén, ami olyan, mint egy gyönyörű vörös kígyó, és Elizabeth szerint a világ végére vezet. Talán ott található a Boldogság szigete. Elizabeth biztos benne, hogy van valahol egy Boldogság szigete, ahol az összes olyan hajó horgonyoz, amely sosem tér haza, és majd rábukkan, amikor bekövetkezik a Holnap.

– És amikor eljön a Holnap – jegyezte meg Elizabeth –, millió kutyám lesz, és negyvenöt macskám. Miss Shirley, ezt meg is mondtam a Nagymamának, amikor nem engedte, hogy legyen egy cicám, mire mérgesen azt felelte: „Nem vagyok hozzászokva, hogy így beszéljenek velem, Pimasz kisasszony!” Vacsora nélkül zavartak ágyba – pedig nem is akartam pimasz lenni. Képtelen voltam elaludni, Miss Shirley, mert az Asszony azt mondta nekem, hogy ismert egyszer egy gyereket, akit álmában ért a halál, miután pimaszkodott.

Amikor Elizabeth megitta a tejet, a fenyőfák mögül egy homályba burkolózó ablakon éles kopogtatás hallatszott. Gondolom, végig szemmel tartottak minket. A tündérlánykám elszaladt, aranyhaja megcsillant a fenyők sötét oldalfolyosóján, majd alakja kámforrá vált.

– Bogaras kislány – jegyezte meg Rebecca Dew, amikor beszámoltam a kalandomról. Gilbert, valahogy tényleg volt benne valami kalandos. – Egyik nap azt kérdezte tőlem: „Rebecca Dew, maga fél az oroszlánoktól?” Mire én aszontam: „Nem tudom, hiszen még soha nem találkoztam eggyel sem.” „Rengeteg oroszlán lesz, ha beköszönt a Holnap, de aranyosak, barátságosak lesznek” – mondta. „Gyermekem, ki fog gúvadni a szemed, ha így nézel” – feleltem erre. Egyenesen átnézett rajtam, mintha látna valamit abban az ő Holnapjában. „Mélyreható gondolataim vannak, Rebecca Dew” – mondta. Nos, az a baj azzal a gyerekkel, hogy nem nevet eleget.

Eszembe jutott, hogy Elizabeth egyszer sem nevetett a beszélgetésünk alatt. Úgy érzem, nem tanulta meg soha, hogyan kell. A nagy ház olyan csendes, elhagyatott, és ritka vendég benne a nevetés. Komornak és baljósnak tűnik még most is, pedig már az ősz színeiben tobzódik a világ. A kis Elizabeth túl sokat hallgatja az elveszett suttogásokat.

Úgy vélem, az egyik summerside-i küldetésem az lesz, hogy megtanítsam nevetni.

Leggyengédebb, leghűségesebb barátod,

Anne Shirley

Ui. Még cifrábban Locsifecsi néni nagymamájától!

TARTALOM

Előszó

Az első év

A második év

A harmadik év

Jegyzetek

AZ ANNA SHIRLEY-SOROZATBAN
MÁR MEGJELENT:

ANNE A ZÖLD OROMBÓL

*

ANNE AVONLEA-BEN

*

ANNE A SZIGETRŐL

*

Hamarosan elindul az Anne-könyvek szerzőjének másik nagysikerű sorozata, melynek főszereplője Emily. Végigkísérhetjük, ahogy az árva kislány megtalálja a helyét édesanyja rokonai közt, és ahogy az írás - amely a természethez hasonlóan mindig is meghatározóan fontos volt számára - egyre nagyobb szerepet kap az életében. Egy szívhez szóló és kalandokkal teli felnövéstörténet három kötetben!

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft., az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2025

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Borító © Morvay Zsófia

Fordította: Ruff Orsolya

Szerkesztette: Boczán Bea

Olvasószerkesztő: Görgényi Anna

Műszaki vezető: Baranyai Zsuzsanna

ISBN 978 963 584 700 6

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Cormorant Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License