Osvalds Zebris

Gyerekrablás Rigában

Sorozatszerkesztő

Karádi Éva

Fordította

Laczházi Aranka

Az utószót írta

Krasztev Péter

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Osvalds Zebris: Gaiļu kalna ēnā. Rīga: Dienas Grāmata, 2014

© Osvalds Zebris, 2014

All rights reserved by the author and „Dienas Grāmata”, Ltd.

Hungarian translation © Laczházi Aranka, 2019

Cover photo © Latvian National Library 2019

© L’Harmattan Kiadó, 2019

Utószó © Krasztev Péter, 2019

Ezt a művet az Európai Unió Kreatív Európa 2014–2020 programja támogatta. Az Európai Bizottság támogatást nyújtott ennek a projektnek a költségeihez. Ez a kiadvány a szerző nézeteit tükrözi, és az Európai Bizottság nem tehető felelőssé az abban foglaltak bárminemű felhasználásért.

Ha a nemzeti ébredés a letteket különálló emberekből néppé változtatta, akkor az 1905. évi forradalomról azt mondhatjuk, hogy ez a letteket népből nemzetté alakította. Ekkor aktívan küzdöttek nemzetük közös politikai céljaiért. Azzal, hogy politikai küzdelemben igyekeztek megszabadulni nemzetük elnyomóitól, alapvetően új korszakot nyitottak történelmükben. Ekkor vette kezdetét igazán a lett nemzet történelme.

Fēlikss Cielēns

Ez az 1905-ös év az, amire mai Lettországunk épült. Ekkor fektették le az alapjait, és tapasztották össze az akkori nemzedék legjobb fiainak és lányainak vérével meg a száműzöttek keserű sorsával.

Aspazija

Első nap: megváltás

Hajlott hátú, zömök öregember jön nagy léptekkel, sietve a Dünaburgi pályaudvar felől. Nagy fejét oldalra hajtja, nehezen, szaggatottan veszi a levegőt, ahogy keresztülmegy az új vasútállomás előtti, szépen gondozott téren, aztán az utcán; a sok járókelő által tömörre taposott hó csikorog a barna bakancs talpa alatt. A férfi megáll, fáradt, mélyen beesett szemével felnéz a Bellevue szállóra, a délutáni félhomályban ragyogóan szikrázó ablakokra, aztán fejét leszegve folytatja sietős útját a Marija utcán. Néhány makacs barna hajtincs kitüremkedik a sapkája pereménél és zaklatott léptei ritmusára hintázik, orra alatt szinte megfagyott a sűrű bajusz. Az Elizabete és a Suvorov utca sarkán sok az ember, kisebb csoportokban egyesek gondtalanul nevetnek, mások csendesen jönnek ki a Vērmanis parkból. Inkább férfihangokat hallani – a hölgyek a fagy elől bundáikba és kabátgallérjukba rejtőztek. Az adventi hangulat idén is érezhető Rigában, annak ellenére, hogy sokakban még komor gondolatok élnek: a keserűség, amit az elmúlt 1906-os év hozott, akár a megecetesedett bor, az emberek reményeit mélységes csalódottsággá változtatta. A Balss mai száma ezt írja: „Körülöttünk mindenütt annyi a gyűlölet, a pusztítás és a komor, fenyegető felhő, hogy az ember semmiféle örömhírnek nem akar hinni. És a jövőből se ragyog felénk semmiféle reménysugár.”

Miután átkelt az Aleksandrs körúton, az öreg megáll az ortodox székesegyház hatalmas falait körülvevő alacsony kerítés mellett, és a karácsonyi vásár forgatagát figyeli az Esplanāde téren. A ruhája túl vékony, esténként a fagy egyre kegyetlenebb, a jövevény megremeg, és figyelmes tekintetével végigpásztázza az emberek csoportjait a tágas piactéren. Belép a félig nyitott kis kapun, jobbra néz a harangtorony irányába, aztán anélkül, hogy keresztet vetne, mint egy árnyék eloson a székesegyház fala mentén. A ragyogóan kivilágított vásár felől őt nem látják – a férfi sötét alakja már el is tűnt a fal egyik mélyedésében. Éppen megint megáll néhány fogat, az urak kesztyűs kezüket nyújtják a hölgyeknek, különböző korú gyerekeket emelnek ki a szánból, akik eliramodnak a feldíszített karácsonyfa és az édességes pult irányába. A kicsik zsivajogva nevetnek, körülzsongják az illatos mézeskalácsokat meg az élénk színű deszkákkal díszített bódékat, ahol az izzók fényében játék mackók és babák fekete szeme szikrázik. Felvillan a fénykörön kívül álló férfi tekintete is, egy pillanatra sem veszíti szem elől az érkezőket, követi őket egészen a legtávolabbi árusig, ahol a pecás nyereményjátéknál még másokkal találkoznak. A figyelmes szem ki tudja venni a jócskán megkopott, valamikor piros falovat meg az alacsony termetű körhintást, aki, miután bevárta az utolsó két utast, komótosan elindítja a lassú körforgást, aztán megszaporázza lépteit. A kislány csengő hangon felnevet, apró kesztyűje integet, a lovak felgyorsulnak, az öreg nemezcsizmái könnyű futásba mennek át.

A megfigyelő számolja a perceket, szürke egyujjas kesztyűjében ki-be hajlítgatja megdermedt ujjait, megtapogatja a pénzes borítékot a belső zsebében, közben észrevesz még egy gyereket. A kisfiú hat-hét éves lehet, kicsi keze egy magas, fekete kabátos urat húz a körhinta irányába, akinek átszellemült, sápadt arcán visszafogott ellenszenv érzékelhető a túlzsúfolt tér hangos forgatagával szemben. Keskeny ajkán könnyű lélegzetfelhő emelkedik, az öreg ajkai elismétlik az elegáns úr szájmozgását: „De csak egy kicsit, Pauls.”

Rigát egyre jobban befedi a sötétkék alkonyat, és a város jellegzetes zajai a decemberi felhők csöndjében éppolyan élesen törnek a magasba, amilyen fényesen ragyog a kivilágított Esplanāde az éjszaka vak szemgödrében. „Gyerekek. Karácsonykor… csak néhány boldog kisgyermek”, suttogja a mély zugba húzódva. A figyelőt tompa, száraz köhögés rázza meg, kicsit előregörnyed, és újra ellenőrzi a belső zsebét: minden a helyén van. Megnyugodva megint a fényben szikrázó tér felé fordul, résnyire összehúzott szeme megtalálja a körhintát meg az elegáns urat, aki ebben a pillanatban érdeklődve figyel egy szegényesen, de melegen öltözött hölgyet, aki egy rendkívül izgatott kisfiút fog kézen. A nő úgy tesz, mintha nem vette volna észre a férfit, a kicsi kitépi magát sovány kezéből, és magabiztosan rohan a nevetés, a csengettyűk, rikkantások és tarkán integető kezek irányába. A félhomályban álló ember örömmel állapítja meg, hogy ma este igencsak jó megfigyelő, fáradt szeme mintha képessé vált volna arra, hogy felnagyítsa és a legapróbb részletekre bontsa a látványt. Kesztyűjével végigsimítja jókedvű mosolyra nyílt száját, aztán feljebb, méretes orrát, szemét, homlokát, hátrébb tolja szőrmesapkáját, és a templom kövének dől. Hatalmas megkönnyebbülés, a rég várt megváltás – a bűn itt marad majd a sűrű hóban, beletapossák, benne marad egész tavaszig, amikor aztán a délutáni napsütésben teljesen eltűnik majd. Végre minden tisztázva van, a kétség hosszan tartó kínja enyhült, újra biztos önmagában, és készen áll arra, hogy találkozzon üldözőjével. A mosolytól melegebbé vált tekintete azonban hirtelen megdermed, sötét szempillái alig észrevehetően megrebbennek, visszafojtja lélegzetét, még jobban elsápad, a széles vállú férfi szinte összemegy.

– Mama, te…? – suttogja zavarodottan a fal mellől ellépve, miközben az imént a térre érkezett kislányt bámulja. Kijön az oldalsó kapun, és mintha akarata ellenére tenné, a körhintához közeledik.

– Au, nézz már oda, hová tolakodsz! – kiált rá valaki. Az öreg egyáltalán nem törődik vele, csak megy keresztül a tömegen, el a perecek kerek ívei mellett, a gőzölgő poharak mellett és egy visító hangon nevető, kövér fiatal nő mellett, aki a hidegtől felpuffadt, kivörösödött ujjával mutogat rá. Valaki könnyedén vállat von, egy másik valaki ősz szakállán keresztül elmosolyodik, hogy hiszen az ember mindig is fura teremtmény volt és az is marad, egy vadállat mása; megint másvalakinek még ez a semmi kis lökdösődés is mély ráncokat von alacsony homlokára: gyalázat, részegek itt, Riga szívében, ezekben az áldott, ünnepi napokban. Ám miközben a város szippant egyet a hűvös levegőből, játékos pillantást vet az odafenn ragyogó csillagokra, eltapossa a cigarettacsikket, vagy végigsimítja újdonsült barátnője kabátjának hátát, az öreg nagy léptekkel közeledik a körhintához. Megkerüli, a vigyorgó lovacskák árnyékában belegázol egy kisebb hóbuckába, aztán kinyújtja két erős kezét. A körhinta lassan forog, az öreg vigyázva emeli le a gyerekeket, egyiket a másik után. Legelőször a kis Pauls, aztán a fürge pufók fiúcska és végül a lány. Az öreg erős keze megremeg – az anya meleg tekintete csodálkozva nézi, de a száján egyetlen hangot sem tud kipréselni. Csak a középső fiú szedi össze magát, hogy élesen felkiáltson, de a körhinta túloldalán senki sem hallja meg a hangját. A nő igyekszik minél kurtábban válaszolgatni a fekete kabátos piperkőcnek, aki számára ez az esti séta hirtelen titokzatossá, igazán érthetetlenné, egy pillanatra felfoghatatlanul sokat ígérővé vált.

– Kicsi Pauls, mindjárt megyünk apához, én mindjárt… – az öreg elfullad, egyik kezével a két fiút fogja, a másikkal a kislányt. Sietve átvonszolja a gyerekeket a Totlēbens körúton, jobbra fordul, és abban a pillanatban, amikor a tér felől felhangzanak a szokásos esti hangzavarra nem jellemző kiáltások, a különös négyes fogat már befordult a Ņikolajs utcára, aztán megint balra, és a Trónörökös útján is megtettek egy jókora szakaszt az ellenkező irányba, egészen az esti félhomályba süppedő Bástyahegyig. A kis Pauls erővel próbálja kirántani a kezét, a kislány hátrafordítja fejecskéjét:

– Hahó, ide, ide, segítség – kiáltja elfulladva, de vékony hangja elhal a város szívdobogásában, a hangokban, a kocsisok rikoltozásában, az elfojtott kacajokban. Az ünnepek előtt az emberek sietnek, hogy lezárják régóta elintézetlen számadásaikat és ügyeiket, összefussanak egy-egy rövid beszélgetésre, és aztán nyugodt szívvel átadhassák magukat a karácsonyi készülődésnek.

A különös jövevény idegesen felnevet, húzza magával a kicsiket tovább, megint balra az Aleksandrs körútra, és aztán már ott is vannak a ragyogóan kivilágított Imperiāls szállónál. A magas, kétszárnyú ajtó előtt sötétkék egyenruhás portás áll, aranyozott gombjai visszaverik a villanyégők aranyló fényét, amit a pompás épület adakozón áraszt magából a hall óriási ablakain keresztül. A kislány, akit Laimdotának hívnak, azt hiszi, hogy az ajtónálló mindjárt elkapja ennek a gonosz öregembernek a gallérját, rendőrért kiált, és akkor ő megmenekül, csakhogy a portás egy éppen érkező szánhoz sietett, hogy elvegye a barna papírba tekert csomagokat, és egy rókaprémbe mélyen besüppedő dámának nyújtsa fehér kesztyűs kezét. Az öreg befurakodik a hatalmas kétszárnyú ajtón, szinte rázuhannak a recepciós pultra; jobbról biliárdgolyók koppanása hallatszik, szivar és sültek szaga csapja meg őket: az alsó szinten étterem működik, Riga egyik legpazarabb szórakozóhelye. Esténként kerek arany tízesek villannak itt meg, és huszonöt rubeles bankók – mostanában azok a lettek járnak ide szívesen, akik az elsők között tettek szert némi vagyonra, és máris mohón költekezni akarnak, csak hogy bosszantsák a németeket meg az oroszokat.

– Jó estét, a négyszázkettest. Le van foglalva – morogja az öreg az orra alatt.

A kisebbik fiú, Paulītis, hangosan felsír, és miközben a sápadt recepciós a furcsa társaságot is szemmel tartva ujját végighúzza a foglalási könyvében, a bátrabbik fiú, Imants is szipogni kezd. „Hát nem látod, hogy baj van” – Laimdota nem érti, hogy lehet, hogy a szállodás nem veszi észre.

– A feleségem otthon maradt, az utazás előtt az utolsó pillanatban… olyan hasgörcse volt, hogy hangosan jajveszékelt – motyogja a feketehajú, ostobán felnevet, de látszik, hogy a recepcióst nem érdekli az átutazó vendég feleségének a nyavalyája.

– Igen, valóban le van foglalva az ön számára. Lakosztály – gyanakodva fürkészi a vendég vékony kabátját –, az tizenkét rubel egy napra. – Rövid szünetet tart, felvont szemöldöke kérdőn pillant a különös esti vendégekre. – Sok úri vendégünk van most, az ünnepek alatt magasak a szállodai árak.

– Hát persze, tudom. Fizethetek előre. – Az öreg előhúz egy meglehetősen vastag borítékot, átnyújt egy köteg sok-sok kéztől gyűrött bankjegyet, és még külön letesz egy arany ötrubelest. – Vacsorát is, mindannyiunknak. A gyerekeknek valami édességet is. Mi már itt vagyunk ünnepelni Rigában, a feleségemnek meg pont az ünnepre ez a betegség…

– Természetesen, uram, meglesz. – A recepciós simán hátrafésült haján megvillan a hall szikrázó csillárjainak fénye, széles mosoly kíséretében lehajol, aztán a pulton megjelenik egy súlyos láncra fűzött kulcs. – Negyedik emelet, jobbra. Kofferje, csomagja lesz az úrnak?

– Nem, nekünk… – Az öreg habozni látszott. – Holnap hoznak ide mindent, akkora volt a kavarodás. – A kis Pauls megint hangosan sírni kezd, Laimdota hevesen megrántja kis kezét, de az öreg szorítása erősebb.

– Ejnye, Pauls, kicsikém, mindjárt, még egy pillanat, és készen leszünk. És holnap már mami is itt lesz. – Jobbra fordulnak, és belépnek a jóval sötétebb lépcsőházba.

A 402-es szoba magas ablakaiból az Esplanāde olyan jól látszik, mintha ott lenne a tenyerükön. A gyerekrabló először is a vastag függönyökhöz ugrik, egy pillanatig a teret fürkészi, aztán lassan behúzza mind a három ablak függönyét a középső szobában meg a másik kettőt is a szomszéd helyiségben. A három kicsi, alighogy kiszabadult az erős kéz szorításából, összebújik a keskeny előtér végében. Pauls hüppög, Laimdota érzi, hogy ő sem fogja kibírni, Imants viszont komolyan figyeli, mit művel az öreg az ablaknál. A félhomályban látszik, ahogy a gyerekek felé fordul, vaskos ujját sűrű bajusza elé emeli: sss, maradjunk csöndben. A gyerekek a bezárt bejárati ajtóhoz lapulva dermedten bámulják a különös embert, aki egyre közelebb jön hozzájuk.

– Szervusztok – suttogja rekedt hangon. – Én leszek a ti Télapótok, lesz ajándék meg karácsonyfa. Lesz mindenünk. Csak az kell, hogy nyugodjatok meg. – Leül a szoba közepén a sötét szőnyegre, a behúzott függöny szélén beszűrődnek az Esplanāde fényei, az utcáról hallatszik a nyüzsgés, kiáltások, a folyosón valaki könnyű léptekkel megy el az ajtó előtt, énekel: Will you love me in December as you do in May?

– Meglepetés – az öreg felemeli mindkét kezét, mintha imádkozna, aztán széttárja, mosolyog –, van számotokra egy meglepetés. Ó – összecsücsöríti a száját és majdnem énekelni kezd –, olyasmi, amire egész életében emlékszik az ember, amit nem felejt el soha és sokat mesél róla.

Az idegent ünnepélyes nyugalom töltötte el, ami a teljesen összezavarodott gyerekeket még nem éri el, ám ő maga nevetni tudna a boldogságtól, ettől a nyugalomtól, amilyet évek óta nem érzett. Végre fellélegezhet! Nem kell többé a hegyre felkapaszkodnia, nincs több próbatétel.

Az öreg feláll, ledobja szakadt bélésű kabátját, meggyújtja a két hatalmas csillárt meg a zöld asztali lámpákat is mind a két szobában, aztán az előtérben, ahol a gyerekek vannak, és a díszes fürdőszobában. Minden újabb izzóval egyre jobban látszik, ahogy átalakul: nem is öregember, hanem egy erős és magabiztos férfi, negyvenéves lehet, vagy még kevesebb. Az előbbi öregre már csak kopott zakója és kitaposott barna csizmája emlékeztet. Leül a szék peremére a fekete íróasztal mellett, belelapoz a papírkötegbe, felemeli a tollat, belemártja a tintába, és hanyagul odafirkál néhány szót a lap közepére.

– Holnap karácsony napja… lesz, meglesz minden – dörmögi, elmerül egy gondolatban, egy emlékben, amit a papír illata vagy talán a kislány meleg tekintete, az anya zavarba ejtő pillantása, a kisebbik fiú boldogtalan arca hívott elő. – Boldog gyermekek, három. – Mintha keresztülnézne rajtuk. Felocsúdik és járkálni kezd, közben hadar.

Hogy holnap lesz az ajándékozás napja, karácsonyfa, igen, persze, mama is itt lesz, feleli a férfi habozás nélkül Paulsnak. A „mama” szóra a kisfiú megint hangosan felsír. Ez mind csak a meglepetéstől van, ez az ünnep misztériuma, egyszer majd nevetve fognak emlékezni erre a napra. A fal mellett álló széles heverőre mutat, gyertek, mondja a gyerekeknek, gyertek már közelebb, és üljetek le. Sután elneveti magát. Sérti a fület, ez nem derűs nevetés, nem tud őszintén, magabiztosan nevetni, a gyerekek közelebb húzódnak egymáshoz, félénken bejönnek a szobába, leülnek a puha dívány legszélére, és figyelik, ahogy a sötét hajú férfi nagy léptekkel fel-alá járkál a pompás szobában – egyik faltól a másikig, megáll az ablaknál, aztán a folyosóig, vissza. Hangosan és gyorsan beszél, mond valamit az Ērģli közelében lévő iskoláról, ami leégett, nemrég, tegnapelőtt. Benn égtek a feljegyzések, de minden megvan a fejében, újra kell írni. Vastag, sárga körmű durva kezével ismét végigsimít a papírkötegen. Azt meséli, hogy egy évvel ezelőtt ugyanebben az időben mintha a templomban élt volna, naponta többször is odament, és ez mentette meg őt, ez vezette ide, „vissza a családjához”, mondja. Szól a tavasszal meghalt apjáról – „szóval akkor ő a ti nagyapátok” – meg az anyjáról, aki otthon várja őket.

– Nekünk van saját anyukánk. – Az idősebbik fiú ökölbe szorítja kis kezét, és szinte az öreg elé vetné magát, lenne csak egy kicsit nagyobb.

– Arvīds, te még mindig a kis baglyodat védelmezed. – A férfi megáll, félrebillentett fejjel nézi a gyereket, aztán megint úgy néz, hogy nem lát semmit, hirtelen összezavarodva leül az íróasztalhoz, magában dünnyög, a gyerekeknek hátat fordítva a papírok fölé hajol.

A szoba elcsendesedik, mintha nem lenne ott senki, csak a fém írótoll serceg az egyenetlen papíron, halkan megpendül a tintatartó pereme, lélegzetvételnyi szünet, és megint kezdődik a papírsercegés. A gyerekek rémülten bámulják a szürke hát görbületét, az ajtó felé pillantanak, de a legkisebb, Pauls, miután kisírta magát, most elaludt a meleg szobában. Nem, nem hagyjuk itt egyedül, néz össze a két nagyobb, és ott maradnak a kicsi mellett.

Arvīds Gaiļkalns

Elaludtak, végre. A kislány a kisebbik fiúval összebújva, a harmadik meg, a dacos, külön. Érzem, hogy az ünnep ideje közel van, és mindjárt beteljesedik, a bűn végre szertefoszlik. Elolvad? Eltűnik, el lesz dobva, kibújok belőle, és újra teljes egész leszek – ember. Rūdolfs. A papíron ott izzik ez a legfontosabb szó, a gyökerem: „elolvad”. Mint egy gyertya. Könnyed vonalakat húzok a szó köré, összekötök három pontot, a város elcsendesedett, az ablakok jól bezárva, a szoba meleg és békés. Igen, azt hiszem, végre lehet, elindulok a rég várt úton, enyhén lázasan a félelemtől, mert ilyen messzire visszamenni – ezt csak kevesen élik túl sikeresen. Már úszom is lefelé a folyón, ott vagyok, június közepe van, egészen közel vagyunk az új évszázad kezdetéhez.

Madártávlatból nézve, a mi vidékünkön egy háromszöget lehetne rajzolni: a tavasszal megégett vadalmafa az egyik csúcsában, a hatalmas baglyos tölgy a másikon, a harmadik pontja pedig a szomorkás, hajlott, öreg égerfa a kérgébe vésett kereszttel. Brods tanító keresztje. Ha a fákat összekötnénk egy vonallal, a háromszög egyik oldalán ott lenne a mi házunk, a Reiznieks-ház az alacsony ereszével, a kitaposott pincelejáróval, a korhadó pajtával; a másik oldalán, amelyik felvisz a hegyre – a Gaiļkalnsék átépített gazdasága az új épületekkel, a magas takarmánytároló toronnyal és a kibővített mészégető kemencével. A hegy lábánál a háromszög oldalába belekap az Ogre folyó, amely itt igencsak nekiiramodik, és megszabadulva a part menti növényzettől, szélesebb és mélyebb lesz.

Azelőtt félszavakból értettük egymást, vagy akár szavak nélkül is. Ha egyik lábával a vetésbe lépkedve láttam őt jönni az ösvény szélén, tudtam, hogy az a nap nem hoz semmi örömöt, rosszkedvű és hallgatag lesz. Ám ha az út közepén szaladt, átugorva a vadalmafa gyökerein, hangosan kiáltozva, akkor az boldog nap volt. Hogyan töltöttük az időt, mit csináltunk kora délelőttől szürkületig? Nem tudom felidézni, mi lehetett annyira értékes, annyira sokat ígérő a beszélgetéseinkben, mindennapi dolgainkban, mikor csak kisbojtár korú fiúk voltunk, de tudom, hogy mindig olyan bátyra vágytam, mint Arvīds, a szomszéd fiú a Gaiļkalns-házból, a folyó túlpartjáról. Csak három évvel volt idősebb nálam, de ahogy telt az idő, úgy lett a különbség egyre nagyobb; úgy vonzott engem, mint akit megbabonáztak. Mígnem aztán a folyóban találtam magam, annak is a kellős közepén. Két részre voltam hasítva, tele azzal a bűnnel, amitől az ember csak valami kivételes csoda folytán szabadulhat meg, és az én sorsjegyem, hála istennek, most nyertes volt.

„Arvīds Gaiļkalns.” Ahogy leírom ezt a két egyszerű szót, érzem, mennyire erőteljesek, mennyire mélyek. Olajosak és örvényesek, mint az Ogre a régi híd pilléreinél. Lehet, hogy éppen ez a két szó tette őt ilyen erőssé? Minden házba öröm költözött, megélénkült a beszélgetés, amint belépett a kertbe. A férfiak, még azok is, akik jóval idősebbek voltak nálunk, megmutattak neki minden új dolgot, beszámoltak a földeken elvégzett munkákról, a kivágott fákról, mintha Arvīds döntésén múlna az új dolog sikere. Az asszonyok siettek asztalt teríteni, a lányok úgy néztek rá… Azt hiszem, felébredt bennük a vetélkedés ösztöne, ettől vihorásztak, úgy zümmögtek körülötte, mint a méhek. Már azt akartam írni: „mint méhek a virág körül”, de azt, hogy „virág”, nem írhatom, mert Arvīds egyáltalán nem virág volt, amit letépnek, és a szobát díszítik vele. Őt nem lehetett leszakítani, mély és vastag gyökerei voltak, egész gyökérzet, hatalmas és izmos, mint egy tölgyé. Képes volt reményt adni, és biztonságot, nem tudom, volt-e bárki, aki félelmet tudott volna ébreszteni Arvīds Gaiļkalnsban.

A félelem. Igen, vissza kell menni még néhány évet – én ötéves lehettem, Arvīds nyolc, Jausma pedig, a nővérem, tizennégy. Most könnyen ki tudom számolni az éveket, ez is neki köszönhető. A szürke tölgy akkoriban négyszer olyan nagynak tűnt, mint most, az volt az egész világ, egy egész juhnyáj elbújhatott ennek az óriási varangynak az árnyékában, a faforgács-hadsereg a hatalmas gyökerek közeiben helyezkedett el, miközben az ellenség paripái felfelé kapaszkodtak az árokból. Vajon mit gondolt ez a tölgy, minden tölgyek őse, ezekről a kölykökről, akik megkeményedett testét kapargatják, letépnek egy darabot a kérgéből, kipirulva másznak fel a második ághajlatig? Feljebb mászni félünk, ott már a darazsak és méhek birodalma kezdődik. Az odúkban – legalább öt volt – minden évben megtelepedett egy-egy méhraj, a felső szinteken pedig egy bagolycsalád rendezkedett be örök uralomra. Nem, ő egyáltalán nem félt. Mikor hazavittük a fészkükből kiesett bagolyfiókákat, és apám, mélyen beesett szemében a kétség legkisebb jele nélkül, a fejsze tompa végével szétzúzott a három kicsi fejecske közül kettőt, Arvīds, a lenszőke hajú mogyoróbarna kölyök, kirántotta a maga fiókáját a fejsze alól.

– Mit csinálsz, ostoba, ezek pusztítják a csirkéket. Add ide!

– Nem, az enyémet nem adom. Tőlem levághatja a kezem. – És akkor, szürke szemét összehúzva, nyugodtan odateszi a kezét a farönkre a két élettelen toll- és karomkupac közé, amiken csak pár csepp vér látszik. Apám egy pillanatig úgy néz Arvīdsra, mintha egy beszélő tücsköt látna, kiköp, belevágja a fejszét az egyik farönkbe, és elmegy. Arvīds kezében ott az élő bagolyfióka, megvédte az igazát.

Később, mikor Jausma a pajta mögött ásta a kis baglyok sírját, arra gondoltam, hogy jobb lett volna nekünk, ha olyan apa mellett születünk, mint Arvīds papája, az öreg Matīss. Jausmának nem tetszett, hogy ezt mondtam, ne fecsegjek olyasmiről, amit még nem vagyok képes felfogni, morogta, de láttam, hogy a fiókák ilyen gyors veszte őt is megrázta. „Nem kellett volna hazacipelni ezeket a dögöket”, mondta, mikor már visszafelé baktattunk. Miután kereszt alakban kis nyírfaágakat tettünk a friss halomra, elbúcsúztunk, és aztán még egyszer visszanéztünk. Anyánk már várt minket a ház előtt, lendületesen intett, és én, mint mindig, futva, ugrándozva iramodtam felé. Jausma jócskán hátramaradt, ő nem szokott odafutni anyához. És csak úgy hívta: „Made”, egyszer se hallottam tőle, hogy „mama”.

– Jausmának semmiképp se lehet az anyja, túl fiatal – mondja mindentudóan Arvīds. Náluk vagyunk, a házukban, a világos középső szobában, az asztal közepén kerek, magas váza, a peremén lehajló dús bazsarózsák, az én mutatóujjamat nézik, ahogy az ábécé betűit rajzolom. Arvīdsra bízták, hogy készítsen fel az iskolakezdésre, ő bajlódik a nehéz fejemmel, ami sehogy sem tudja úgy összerakni a betűket, hogy kész szavakként emelkedjenek a magasba.

– Té, ájé, káé, pé – dünnyögöm.

– Na, és akkor összeolvasva… – Arvīds fészkelődik a nyikorgó széken, nekem zúg a fejem az erőlködéstől, a szellőzőablakon egy légy repül be a szobába, az összes betű repkedni kezd vele együtt és nekivágódik az ablaküvegnek.

– Táj-kép, igen. Meg kell próbálnod újra meg újra, amíg sikerül. Ne add fel!

– Miért nem lehet anya Jausma anyja?

– Túl kicsi a korkülönbség. Senkinek sem születik gyereke tizenhárom éves korában. Nézd – előhúz egy papírlapot, és egyenes vonalakat húzogat rá –, itt vagyunk mi: ez az 1881-es év. – Felírja, és egy jókora pontot rajzol a szám alá. – Anyádnak nemrég ünnepelték a születésnapját. Huszonnyolc éves, ugye? Akkor az ő születési éve 1853. – Újabb pontot rajzol, és melléírja: „Made”. – Tovább. A nővéred most lesz tizenöt, vagyis az ő születési éve 1866. – A pont alá az kerül: „Jausma”. – Most pedig a legfontosabb: Ha 1866-ból kivonsz 1853-at, 13 marad, ez azt jelenti, hogy anyád csak tizenhárom éves volt, amikor Jausma született. Fiatalabb volt, mint Jausma most, és ilyen fiatalon még senkinek nem lehet gyereke. Az öreg Ede mondta ezt nekem, úgyhogy ez teljesen biztos. Na, érted?

– Azt hiszem, igen. – Nézem a pontokat meg a vonalakat, a számokat, nem sokat fogok fel abból, amit Arvīds mondott, és megmarad bennem a nyugtalan kételkedés. És ugyanakkor azt gondolom, hogy az egész világon nem lehet okosabb ember Arvīdsnál. Mások is ilyesmit gondolnak. Egyik este sokáig nem alszom el, és hallom, ahogy apám ezt suttogja anyámnak:

– Azt mondják, a Gaiļkalns gyerek olyan csodákat művel, hogy a tanítóknak tátva marad a szája. Valamelyik írását elküldték a tiszteletesnek. Mit tudom én, mit írt ott össze, de nagyon dicsérik. Nem tudom, egyáltalán mi lehet egy ilyen papíron.

– Ki mondta? – Anyám hangja valahogy idegen, mintha nagyon szomorú lenne Arvīds sikerei miatt.

– Hát Edene. A templomnál találkoztunk, pöffeszkedik, mint tészta a tálban, és be nem áll a szája. A jó részét biztos ő találta ki. Én csak azon gondolkodom, a mienkkel mi lesz, hogy boldogul majd az iskolában. A papírokkal meg könyvekkel én nem tudok neki segíteni.

– Boldogul majd. Arvīds segíteni fog. – Anyám szűkszavú.

– Lám, a nagyokos – suttogja Jausma, mikor elmesélem neki a számokat meg a pontokat, amiket Arvīds írt le a papírjára. – Ne üsse az orrát mások dolgába. Inkább azt kérdezd meg tőle, hogy az ő úgynevezett mamája, Ede, nem kétszer olyan öreg-e, hogy ő a gyereke legyen. Számolja csak ki ezt, de nagyon figyelmesen – kiáltja a nővérem olyan hangosan, hogy a szél még a Gaiļkalns-házig is elvihette a hangját.

Este anyám az ölébe ültet, és megértem, hogy Jausma elmondta neki. – Fiam, vannak olyan dolgok, amikről a kicsiknek nem illik beszélni, mert még nem értik azt, amit a nagyok. Én mindkettőtöket nevellek, Jausmát és téged, és semmiféle számokat nem számolgatok. Mondd meg a barátodnak, hagyja abba, hogy azon elmélkedik, mi lehetne, és mi nem. Te is verd ki a fejedből ezt az évszámszámolgatást. Inkább tanulj Arvīdstól, tanulj olvasni, mert csak így leszel szabad.

– Mitől kell nekem szabadnak lennem?

– Drága kis Rūdolfs. Az apámnak, a te nagyapádnak a bátyja Kurzemēben messze földön jól ismert kerékgyártó, a háza olyan tágas, mint egy istálló, annyi munkása van, mint itt három gazdának. És minden gyerekét, minden rokonát arra buzdítja, hogy tanuljanak, mert az ilyen emberek előtt, mint mi, nem nyílik túl sok út a világban. Az egyik úton saját magadat veszíted el, mert szolgakenyéren elég sokáig el lehet lenni, de előbb vagy utóbb az egész életeddel fizetsz érte. A másik út hegynek felfelé visz: alig látható és rögös, és néhol olyan keskeny, hogy a legszélén kell egyensúlyozni. Mégis ez a kis ösvény ígéri az embernek a legnagyobb jutalmat: a szabadságot. Így mondja a nagyapád bátyja, és a szavának súlya van.

– A fölfelé vezető ösvény itt van, a mi házunktól a Gaiļkalnsékhoz visz. És nem is olyan keskeny, mindennap végigfutok rajta.

– Igen, úgy van. Csak az, amiről én beszélek, sokkal, sokkal meredekebb és nehezebb. És az iskola ennek az ösvénynek a legeleje. – Anyám megint mosolyog, ő a legszebb a világon, mindig. Olyan meleg pillantással néz rám, zöldes szemében apró pöttyök, a késő délutáni napfény felvillan a hárs ágai között; mama lehunyja hosszú szempilláit, felemeli a kezét, kiegyenesedik, és tíz arany ujja elállja a napfény útját, az legurul az én világszépem karjain, befészkeli magát karcsú nyakának hajlatába a válla fölött, elbújik sötét hajtincsei között, elringat a nyár illatában, békéjében, biztonságában. Anyám így énekel: az elején mély hangon zümmög, mint egy vadméh, aztán az első szavak halkan bomlanak ki piros ajkán, végül elneveti magát, minden erejét szabadjára engedi, a szavak ragyogva áradnak, mint az Ogre vize, a szél viszi a dalát át a folyón túlra, a hegyre, át a hatalmas Gaiļkalns-házon, a fenyvesen, és még tovább. Én vagyok az egyetlen a világon, akibe beleszövődik anyám éneke.

A város fölött a hold, fehéren világít a behavazott tetőkön és tereken, csillog a befagyott folyó tisztásán, ahol a szél itt-ott csupaszra fújta a jég sötét üvegét. Egy férfi sápadt arcát egészen betölti a mosolya, az asztali lámpáról zöldes fény hull rá. A lélegzete – mintha énekelne, vagy csak sóhajt, és a keze könnyed vonalakat húz három pont között, a vonalak elfedik az „elolvad” szót, amit gondosan a háromszög közepébe írt. A helyébe ezt írja: „Rūdolfs. Egész.” A tintacsíkok folyóra emlékeztetnek, ami a papíron szalad végig, lefolyik a sötét asztal peremén, és hangtalanul eltűnik, beszivárog a szállodai szoba vastag szőnyegébe.

Második nap: Szenteste

Egész éjjel havazott, kora reggel egy kis időre elállt, aztán kilenc előtt megint beborult az ég. Az alacsonyabb földszinti ablaküvegeket sok helyen majdnem félig eltakarta a hó, ami belepte a lábnyomokat is, és a szánoknak új keréknyomot kellett vájniuk Riga utcáin. A szél fehér hóbuckákat halmozott az Esplanāde tágas terére, a vásárban a sátrak és bódék közötti kis ösvényeken alig lehet járni, a fehér tisztáson túl a park legtávolabbi végében egy még meg nem szokott épület magasodik, a nemrég épített „vár”: a kereskedelmi iskola két fekete kis tornyával, meg a vármúzeum masszív épülete. Két magányos utcaseprő már második órája küszködik a porhanyós hóval, hogy legalább a felét letakarítsa a hatalmas korcsolyapályának, csakhogy a szeszélyes északi szél szüntelenül újabb lisztvihart kavar, és a küzdelmet elölről kell kezdeni.

– Hallom, történtek itt dolgok tegnap – mondja Antons a társának, kivörösödött ujjai között rövid cigarettát szorongatva. Az jelentőségteljesen kiköp, a lapát hosszú nyelére támaszkodva lehajol, hogy rágyújtson.

– Miközben a hölgyek spacíroztak, a három kis kölyök, ta-tám, úgy eltűnt, mint a köpés a forró kályháról. Iderohant egy rendőr, de hát ugyan kit tudott már az elkapni. Óriási tömeg volt, este van igazi vásár. Istentelenek! – Antons legyint, és anélkül, hogy választ várna, újra belemerül a komótos elmélkedésbe, amit nem terhel sem az a kényszer, hogy válaszolni vagy bármi más módon reagálni kellene, sem az emberi természetnek nem megfelelő, rákényszerített kötelesség béklyója. Elmosolyodik. Ekkora felhajtás, és miért?

– Még azt az istentelen Dāvusst is kirángatták az ágyából, iderohant, mint akit az ördög kerget, az egyik kisasszony úgy kiabált, hogy gyógyszer kellett neki. – A nap felé fordítja az arcát, amely melegség nélkül emelkedik újra a behavazott tetők fölé.

– És mit nyomoztak ki? – szólal meg végre a másik, de mély hangjában szemernyi felesleges érdeklődés sincs, csak annyi, hogy nyerjen még néhány pillanatot, mielőtt háta újra a nehéz falapát fölé görnyed. – Átkozott hóesés. Istenem, miért pont ma?

– Semmit. Mintha a szelet kergetnék. De állítólag a zsidókra gyanakodnak. Az istentelenek. Ezért is nincs semmi nyom, azok ügyesek. – Antons megfordul, és lassan a jégpálya feléjük eső végéhez botorkál, még talán egy órát kell seperni, és aztán kész. Hamarosan egy ló vontatta széles hókotró áll majd a helyükre, és a korcsolyapálya mentén vaskályhák fognak füstölni, este melengethetik majd a kezüket a közelükben a korcsolyázók, hogy aztán kivörösödött ujjaikkal meg tudják fogni a forró teát vagy a sós húslevest.

Az Esplanāde térre megérkeznek az első korcsolyázók, négy egyetemista a közelből, a Műszaki Főiskoláról: az ő örömüket még nem tudja elhomályosítani sem a hóvihar, sem az elmúlt „komor” esztendő, sem a következő napok bizonytalansága. Bár a tanulmányokra fordítandó idő jó részét elvesztegették a gyűléseken, kisebb vagy nagyobb agitációs összejöveteleken, tiltakozó felvonulásokon meg a barátaik temetésén, az elmúlt két év bátorságra tanította őket. Gyors iskola volt ez, ahol a fiatal emberek megúszták az unalmas bolyongást a történelmi események biflázása, a moralisták okoskodásainak reménytelen bogozgatása és az eszmék ködös magaslataiba való felkapaszkodás között. Számukra minden itt és most történt: a hangos húszévesek köztársasága türelmetlen sprintben született meg, miközben egy-két bombát is felrobbantottak, volt, akit golyó talált el, másnak egy kés adta az első és talán egyetlen felismerést arról, hogy csak a „mi” és az „ők” létezik, hogy mindezért nem jár büntetés, hogy az eszme fölötte áll az embernek. Nem szoktak hozzá, hogy magáról az eszméről és a célról értekezzenek, a cselekvés ideje volt ez, nem értek rá elmélkedni, nem voltak kérdéseik sem.

Az egyik korcsolyázó, aki lassabb és csendesebb, hamarosan elválik a csoporttól, és leül egy alacsony fapadra. A másik háromtól eltérően ő egyáltalán nem látszik mozgékonynak. Juris kivörösödött szemében már régóta gyűlt a kimerültség, egy újabb ébren töltött éjszaka a „professzornál” a kémia karon – így hívta a csoportjuk azt a tanárt, aki az „éjszakai diákok” soron következő csapatának megmutatta a robbanóanyagok és bűzbombák előállítását. Állítólag már három évvel ezelőtt megkezdődtek ezek a kiképzések, a múlt évi bűzbombás akciónál a Rigai Hírlap szerkesztőségében, ahol Juris megismerkedett a csoport vezetőjével, Burlaksszal. A bűzanyagok ugyanezekből az éjszakai egyetemi műhelyekből származtak. A besúgások és letartóztatások legsúlyosabb időszakában a kiképzések szüneteltek, de egy hónapja újraindultak a tanfolyamok, sajnos már a vezérük nélkül. Burlaksot októberben elkapták, állítólag nemsokára lesz a tárgyalása. „Semmi jóra nem lehet számítani”, ezt mondta a mostani vezetőjük, akinek a neve Jēpis, és akinek a hőstetteiről legendákat meséltek Rigában, Liepājában és Jelgavában. Sokkal robusztusabb, hallgatag típus volt, akit kevéssé érdekeltek a kémiaórák, inkább csak a gyakorlati robbanószer-készítés. „Egészen kevés az időnk”, mondta tegnap éjjel suttogva Jurisnak, és hívta, hogy ma külön találkozzanak.