Gabrielle Zevin: Tomorrow and Tomorrow and Tomorrow

Copyright © 2022 by Gabrielle Zevin

Hungarian translation © Varga Krisztina, 2022

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Gabrielle Zevin: Tomorrow and Tomorrow and Tomorrow

Alfred A. Knopf, a division of Penguin Random House LLC, New York.,

New York, 2011

Fordította: Varga Krisztina

ISBN: 978 963 598 079 6 (epub)

ISBN: 978 963 598 080 2 (mobi)

Magnólia

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Coverist Studio – Faniszló Ádám

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Greff András, Bobály Icu

Korrektor: Kővári Bettina

Tördelés: KFBooks Design Studio

Műfaj: szépirodalom, romantikus

Ez alkalommal is H. C.-nek – munkában és játékban

Nincs más, csak Szerelem,

S nem tudni róla mást;

Elég ez; arányban legyen

Teher s kerékcsapás.

– EMILY DICKINSON[1]

I. BETEG GYEREKEK

1.

Mazer, még mielőtt Mazernek kezdte volna neveztetni magát, Samson Mazer néven volt ismert, azelőtt pedig, hogy Samson Mazernek nevezték, Samson Masur volt – két betű lecserélésével egy kedves, gyaníthatóan zsidó fiúból professzionális Világépítővé vált. Fiatal kora nagy részében Samnek hívták; a nagyapja Donkey Kong játékgépének dicsőséglistáján S.A.M. volt a neve, de többnyire egyszerűen csak Samnek nevezték.

A hanyatló huszadik század egy késő decemberi délutánján Sam a metrókocsiból kiszállva az emberek tétlen tömegétől elzárva találta a mozgólépcsőhöz vezető utat. A tömeg szájtátva nézte az állomás egyik hirdetését. Sam késésben volt. Az egyetemi tanácsadójával volt találkozója, amit már több mint egy hónapja halogatott, de mindenki teljesen egyetértett abban, hogy még a téli szünet előtt meg kell ejtenie. Samet nem érdekelte a tömeg – sem az, hogy a része legyen, sem bármilyen bolondság, amit az emberek tömegesen szerettek csinálni. Ezt a tömeget azonban nem lehetett kikerülni. Ha ki akart jutni a felszínre, át kellett magát verekednie rajta.

Ormótlan tengerészkék gyapjúkabátot viselt, amelyet szobatársától, Marxtól örökölt, aki elsőévesen vásárolta a város katonai felszereléseket áruló boltjában. Marx úgy fél évig hagyta a műanyag bevásárlószatyrában penészedni, mire Sam megkérdezte, hogy kölcsönvehetné-e. Különösen kérlelhetetlen tél volt, és az áprilisi ítéletidő (április! őrület, milyenek ezek a massachusettsi telek!) végül eléggé megtörte Sam büszkeségét ahhoz, hogy elkérje Marxtól az elfeledett kabátot. Úgy tett, mintha tetszene neki a fazonja, és Marx azt mondta, akár meg is tarthatja, amire egyébként számított is. Mint a legtöbb áruból, ami az ilyen katonai boltokban általában kapható volt, a kabátból penész, por és halott fiúk izzadságának szaga áradt, és Sam igyekezett nem találgatni, miért is vált feleslegessé a ruhadarab. Viszont sokkal melegebb volt, mint a széldzseki, amit Kaliforniából hozott elsőévesen. Emellett úgy vélte, hogy segít elrejteni az alkatát. A kabát nevetséges mérete miatt viszont csak még kisebbnek és gyerekszerűbbnek tűnt benne.

Sam Masurnak tehát huszonegy évesen nem volt olyan a testfelépítése, hogy lökdösődjön és tolakodjon, így amennyire csak lehetséges volt, átkígyózott a tömegen, amitől kissé úgy érezte magát, mint a Frogger nevű videójáték szerencsétlen kétéltűje. Azon kapta magát, hogy folyamatosan elnézést kér, amikor nem is gondolja komolyan. Igazán csodálatos az agy kódolásában, gondolta, hogy ki tudja mondani, „elnézést”, miközben valójában azt gondolja: „cseszd meg”. A regények, filmek és játékok karaktereit, hacsak nem voltak megbízhatatlanok vagy egyértelműen őrültek, esetleg gazemberek, névértéken kellett venni – tehát a tetteik és szavaik összessége alapján. Az emberek – a hétköznapi, tisztességes és alapvetően őszinte emberek – azonban nem tudták átvészelni a napot a nélkül az aprócska, ám döntő jelentőségű programozás nélkül, amely lehetővé tette, hogy valamit mondjanak, és mást értsenek alatta, illetve mást is érezzenek, sőt tegyenek.

– Nem tudnál körbemenni? – rivallt rá egy zöld-fekete makramékalapos férfi Samre.

– Elnézést – mondta Sam.

– A francba, már majdnem megvolt – motyogta egy gyerekhordós nő, ahogy elhaladt előtte.

– Elnézést – mondta Sam.

Előfordult, hogy valakik sietve távoztak, hézagokat hagyva a tömegben. A hézagok menekülési lehetőséget jelenthettek volna Samnek, de valahogy mindig azonnal új, kivezető ösvényekre éhes emberekkel teltek meg.

Már majdnem a mozgólépcsőhöz ért, amikor visszafordult megnézni, mit bámul a tömeg. Elképzelte, ahogy beszámol az állomásbeli torlódásról, és Marx megkérdezi tőle: „Nem is voltál kíváncsi, mit néznek? Egy egész világot láthatnál meg odakint tele emberekkel és dolgokkal, ha csak egy pillanatra fel tudnál hagyni az embergyűlölettel.” Sam nem akarta, hogy Marx embergyűlölőnek gondolja őt – még ha az volt is –, ezért megfordult. Ekkor szúrta ki régi barátját, Sadie Greent.

Nem mintha nem látta volna az elmúlt években. Mindketten törzsvendégei voltak a helyi zsenipalánták által látogatott vetélkedőknek és ünnepségeknek: tudományos vásároknak, egyetemi játékoknak és állásbörzéknek, versenyeknek (szónoklat, robotika, kreatív írás, programozás), és a legjobb hallgatók számára rendezett banketteknek. Mivel akár valamelyik középszerű állami középiskolába jártál a keleti parton (Sam), akár menő magániskolába a nyugatin (Sadie), az intelligens Los Angeles-i srácoknak ugyanahhoz a köréhez tartoztál. Sam és Sadie mindig váltott egy pillantást a kockákkal teli helyiségben, majd Sadie-t magával ragadta a vonzó és okos kölykök csoportja, ami állandóan körülvette. Olyan fiúk és lányok, mint Sam, de gazdagabbak, fehérebbek, jobb szemüveggel és szebb fogsorral. Ő pedig nem akart egy újabb csúnya kocka lenni, aki Sadie Green körül köröz. Néha azt képzelte, Sadie gonosz, és arra gondolt, hogyan vette semmibe őt; az időkre, amikor elfordult tőle, amikor kerülte a tekintetét.

Tudta, hogy a lány az MIT-re ment, és amikor őt felvették a Harvardra, azon gondolkodott, talán összefutnak egyszer. Két és fél évig nem tett semmit ennek érdekében. Ahogyan Sadie sem.

De most ott volt: Sadie Green, személyesen. Amint meglátta, majdnem sírva fakadt. Olyan volt, akár egy matematikai bizonyíték, amely hosszú évekig rejtve maradt előle, ám egyszer csak friss, kipihent szemmel ez a felismert bizonyíték teljesen nyilvánvaló megoldáshoz vezetett. Ott van Sadie, gondolta, igen.

Már majdnem a nevén szólította, de végül nem tette. Elöntötték az érzelmek, amikor belegondolt, mennyi idő telt el azóta, hogy Sadie és ő legutóbb kettesben voltak. Hogy lehet valaki még mindig ennyire fiatal – Sam az eszével tudta magáról, hogy az –, amikor közben ilyen sok idő eltelt? És miért olyan könnyű hirtelen elfelejtenie, hogy gyűlöli a lányt? Az idő, gondolta, rejtély. Egy másodpercnyi elmélkedéssel később azonban másként látta. Az idő matematikailag megmagyarázható volt; a szív – az agynak a szív által képviselt része jelentette a rejtélyt.

Sadie abbahagyta annak az akármicsodának a bámulását, amit a tömeg is nézett, és most már a beérkező piros metró felé sétált.

Sam a nevét kiáltotta.

– SADIE!

Az állomás hangos volt az emberek zajától, amit még fokozott a szerelvény morajlása. Egy tinédzser lány Penguin Cafe Orchestrát játszott csellón némi apróért. Egy kasmírmintás mellényes férfi udvariasan kérdezgette a járókelőket, hogy volna-e egy percük a srebrenicai muszlim menekültekre. Sadie közelében volt egy stand, ahol hatdolláros gyümölcsturmixot árultak. A turmixgép pont akkor indult be – citrusfélék és eper illatát árasztva a dohos, föld alatti levegőben –, amikor Sam először kiáltott a lány után.

– Sadie Green! – kiabált utána újra. De a lány még mindig nem hallotta őt. Felgyorsította a lépteit – már amennyire tudta. Amikor gyorsan ment, józan eszére fittyet hányva úgy érezte magát, mintha a háromlábúak futamán versenyezne.

– Sadie! SADIE! – Ostobának érezte magát. – SADIE MIRANDA GREEN! MEGHALTÁL VÉRHASBAN!

A lány végül megfordult. Lassan fürkészte a tömeget, majd amikor végre észrevette, a mosoly úgy terült szét az arcán, mint a rózsa szirmai a time lapse technikával készült videóban, amelyet Sam fizikaórán látott középiskolában a virágzásról. Gyönyörűnek vélte a mosolyt, de egy kicsit megjátszottnak is, amitől némi aggodalom kerítette a hatalmába. Amikor Sadie átsétált hozzá, a mosoly még mindig az arcán ragyogott – egy gödröcske volt a jobb orcáján, a felső fogsorában, a két középső foga közt pedig egy szinte észrevehetetlen rés –, és Sam úgy látta, a tömeg mintha szétválna előtte – úgy, ahogy őérte még soha nem mozdult meg a világ.

– A nővérem halt meg vérhasban, Sam Masur – javította ki Sadie. – Én a kimerültségbe haltam bele egy kígyómarás után.

– Meg abba, hogy nem akartad lelőni a bölényt – mondta Sam.

– De hát az pazarlás! – válaszolta Sadie. – Az a rengeteg hús csak megromlik.

Átölelte a fiút.

– Sam Masur! – ismételte. – Reméltem, hogy összefutunk.

– Benne vagyok a telefonkönyvben.

– Hát, talán azt reméltem, spontán lesz – felelte Sadie. – És most az is.

– Mi szél hozott a Harvard Square-re? – kérdezte Sam.

– Természetesen a Magic Eye – válaszolt viccelődve Sadie. Maga elé intett, a hirdetés felé. Sam most először vette szemügyre a méterszer másfeles plakátot, amely az ingázókat zombihordává változtatta.

LÁSD TELJESEN ÚJ SZÍNBEN A VILÁGOT.

IDÉN KARÁCSONYRA AZ AJÁNDÉK, AMIT MINDENKI AKAR: MAGIC EYE.

A poszteren egy pszichedelikus minta szerepelt a karácsony smaragd-, rubin- és aranyszíneiben. Ha elég sokáig bámultad, egy rejtett 3D-s kép tárult fel. Autosztereogramnak nevezték, és egy kicsit is képzett programozó könnyedén tudott ilyet alkotni. Ennyi?, gondolta Sam. Hogy az emberek miket nem találnak szórakoztatónak! Felmordult.

– Rosszallod? – kérdezte Sadie.

– Bármelyik kollégiumi közös helyiségben láthatsz ilyet.

– De nem pont ezt, Sam. Ez egyedien…

– Minden bostoni vasútállomáson.

– Talán mindenütt az Egyesült Államokban? – nevetett Sadie. – Szóval, Sam, te nem akarod mágikus szemmel látni a világot?

– Én mindig mágikus szemmel látom a világot – válaszolt. – Majd szétvet a gyermeki csodálkozás.

Sadie egy hatéves kisfiúra mutatott.

– Nézd, milyen boldog! Most már látja! Ügyes!

– Te láttad? – kérdezte Sam.

– Még nem – ismerte be Sadie. – És most tényleg fel kell szállnom a metróra, vagy elkések az óráról.

– Biztos van még öt perced, hogy mágikus szemmel láthasd a világot – mondta Sam.

– Talán legközelebb – vetette fel Sadie.

– Ne már, Sadie. Majd bepótolod. De hányszor lesz olyan alkalom, hogy nézel valamit, és tudod, körülötted mindenki más ugyanazt látja, vagy legalábbis az agya és a szeme ugyanarra a jelenségre reagál? Mi a bizonyítékod arra, hogy mind ugyanabban a világban élünk?

Sadie gonoszan elmosolyodott, és enyhén belebokszolt a vállába.

– Tipikus, ennél samesebb dolgot nem is mondhattál volna.

Felsóhajtott, ahogy meghallotta az állomást elhagyó szerelvény zúgását.

– Ha megbukom haladó számítógépes grafikán, a te hibád. – Elhelyezkedett úgy, hogy újra lássa a posztert. – Csináld velem együtt.

– Igenis, főnök. – Sam engedelmeskedett. Kihúzta magát, és egyenesen előrenézett. Évek óta nem állt ennyire közel Sadie-hez.

A hirdetés útmutatója szerint el kellett lazítani a szemeket, és egy pontra koncentrálni, amíg a titkos kép fel nem bukkant. Ha ez nem vált be, azt javasolták, hogy menj közelebb a plakáthoz, majd lassan hátrálj, de ehhez nem volt elég hely az állomáson. Samet mindenesetre egyáltalán nem érdekelte, mi volt a titkos kép. Ha tippelnie kellett volna, azt mondja, egy karácsonyfát, angyalt vagy csillagot (bár valószínűleg nem Dávid-csillagot) ábrázol; valamit, ami az időszakhoz illő, elcsépelt, és mindenki szereti; valamit, amivel még több Magic Eye-terméket lehet eladni. Sosem tudta kivenni az autosztereogramokat. Gyanította, hogy a szemüvege miatt lehet. A szemüvege, amely a súlyos rövidlátását korrigálta, nem engedte eléggé ellazulni a szemét ahhoz, hogy az agya befogadja az illúziót. Így bizonyos idő (tizenöt másodperc) után feladta a próbálkozást, és inkább Sadie-t tanulmányozta.

A haja rövidebb és divatosabb, gondolta, de a mahagóni hullámok ugyanolyanok, mint régen. Az orrán lévő lágy szeplők is változatlanok voltak, a bőre még mindig olajbarna, bár sápadtabb, mint gyerekkorukban Kaliforniában, az ajka pedig cserepes. A szeme most is barna volt, arany foltokkal. Sam anyjának, Annának hasonló szeme volt, és elmesélte Samnek, hogy az ilyen színeloszlást heterokrómiának nevezik. Akkoriban azt hitte, hogy ez valami betegség lehet, amibe az anyja belehalhat. Sadie szeme alatt alig észlelhető, félhold alakú táskák voltak, bár ezek mindig is megvoltak neki, már gyerekként is. Ennek ellenére úgy érezte, fáradtnak látszik. Ránézett, és azt gondolta: ez az időutazás. Nézel valakit, és egyszerre látod a jelenben és a múltban. Ez az utazási mód csak azokkal működik, akiket jelentős ideje ismersz.

– Láttam! – mondta Sadie. Szeme csillogott, arcán pedig olyan kifejezés ült, amire Sam tizenegy éves korából emlékezett.

Gyorsan visszafordította a tekintetét a plakátra.

– Te is láttad? – kérdezte.

– Igen – mondta a fiú. – Láttam.

Sadie ránézett.

– Mit láttál? – kérdezte.

– Amit te – felelte Sam. – Hihetetlenül nagyszerű volt. Rémesen ünnepi.

– Tényleg láttad, amit én? – kérdezte Sadie. Szája felfelé görbült. Azok a heterokróm szemek vidáman néztek rá.

– Igen, de nem akarom lelőni a poént azoknak, akik még nem látták – intett a horda felé.

– Oké, Sam – mondta Sadie. – Figyelmes vagy.

Sam tudta, hogy a lány tudja, hogy nem látta. Rámosolygott, ő pedig visszamosolygott rá.

– Hát nem furcsa? – vetette fel Sadie. – Úgy érzem, sosem váltunk el. Úgy érzem, mintha mindennap eljöttünk volna erre az állomásra együtt bámulni a plakátot.

– Grokkolunk – mondta Sam.

– Tényleg, grokkolunk. És visszaszívom, amit korábban mondtam. Ez az, aminél samesebb dolgot nem is mondhattál volna.

– Szemtelen Sam jelen. Te… – Ahogy megszólalt, a turmixgép újra felzúgott.

– Mi az? – mondta Sadie.

– Te a rossz téren vagy – fejezte be a mondatot.

– Hogy érted, hogy a rossz téren vagyok?

– A Harvard Square-en vagy, amikor a Central Square-en vagy a Kendall Square-en kéne lenned. Mintha olyasmit hallottam volna, hogy az MIT-re jársz – mondta Sam.

– A barátom a környéken lakik. – Ahogy ezt Sadie közölte, azzal jelezte, hogy nincs több mondanivalója a témában. – Vajon miért hívják térnek? A terek is a térben helyezkednek el, nem? – Újabb szerelvény közeledett. – Ez az én metróm. Megint.

– Így működnek a metrók – mondta Sam.

– Igaz. Jön egy, majd még egy és így tovább – adott igazat a lány.

– Ebben az esetben el kéne jönnöd velem egy kávéra – javasolta Sam. – Vagy akármire, amit iszol, ha a kávé túl közhelyes a számodra. Chai tea. Smoothie. Kombucha. Dr Pepper. Pezsgő. Egy egész világ van a fejünk felett végtelen itallehetőségekkel, tudtad? Csupán rá kell állnunk arra a mozgólépcsőre, és a részesei lehetünk.

– Bár tehetném, de be kell érnem az előadásra. Talán a kötelezők felét olvastam el. Az egyetlen, ami maradt számomra, a pontosság és a jelenlét.

– Ezt kétlem – mondta Sam. Sadie az egyik legnagyobb zseni volt, akit ismert.

A lány még egyszer gyorsan megölelte.

– Jó volt összefutni.

Azzal elindult a szerelvény felé, és Sam próbálta kitalálni, hogy állíthatná meg. Ha ez egy játék lenne, rányomna a szünet gombra. Újraindíthatná az egészet, és más dolgokat mondana, ezúttal csupa jót. Kereshetne valamit a hátizsákjában, ami segítene, hogy Sadie ne hagyja itt.

Még telefonszámot sem cseréltünk, gondolta kétségbeesetten. Elméje végigfuttatta, milyen módszerekkel lehetett megtalálni valakit 1995-ben. Régen, gyerekkorában, az emberek örökre elveszhettek, de már nem volt olyan egyszerű, mint akkoriban. Mindinkább csak akarnod kellett, hogy valakit egy digitális kivetülésből hús-vér emberré konvertálj. Megnyugtatta tehát magát, hogy bár régi barátjának sziluettje egyre kisebb és kisebb lett az állomáson, a világ ugyanebbe az irányba haladt – a globalizációval, az információs szupersztrádával és hasonlókkal. Könnyű lenne rábukkanni Sadie Greenre. Megpróbálhatná kitalálni az e-mail-címét – az MIT-nél minden e-mail-cím ugyanarra a mintára készül. Próbálhatná online, az MIT névjegyzékében keresni. Felhívhatná az Informatikatudományi Kart – feltételezte, hogy oda jár. Felhívhatná a szüleit is, Steven Greent és Sharyn Friedman-Greent Kaliforniában.

Viszont ismerte önmagát, és tudta, ő az a típusú ember, aki sosem hív fel senkit, hacsak nem veheti biztosra, hogy szívesen fogadják a hívását. Agya álnokul negatív volt. Bebeszélte volna magának, hogy Sadie ridegen viselkedett vele; nem is volt órája aznap, egyszerűen csak el akart menekülni tőle. Agya ragaszkodna hozzá, hogy ha a lány látni akarná még, adott volna neki egy elérhetőséget, hogy kapcsolatba léphessen vele. Arra a következtetésre jutna, hogy Sadie számára ő egy fájdalmas életszakaszt képvisel, így még szép, hogy nem akarja újra látni. Vagy, ahogy mindig is sejtette, igazából nem jelentett neki semmit – ő csak egy gazdag lány jó cselekedetének címzettje volt. Elrágódna azon, hogy megemlítette a pasiját, aki a Harvard Square-en lakik. Lenyomozná Sadie telefonszámát, e-mail-címét, lakcímét, és soha nem használná egyiket sem. És így, fenomenológiai erőfeszítéssel Sam rádöbbent, hogy talán most látta utoljára Sadie Greent, és megpróbálta megjegyezni minden részletét: hogy nézett ki elsétálva a metróállomáson, a keserves hidegben egy decemberi napon. Bézs kasmírkalap, -kesztyű és -sál. Teveszínű háromnegyedes kabát – egészen biztosan nem a hadsereg katonai felszereléseket árusító üzletéből. Kék farmer, meglehetősen kopott, szabálytalanul rojtos szegélyű, bő szárú. Fekete edzőcipő, rajta fehér csíkkal. Konyakbarna színű, vállon átvethető bőr futártáska, ami olyan széles, mint a lány maga, és tele van tömve: egy ekrü pulóver ujja lóg ki az oldalán. Sadie haja – fényes, enyhén nedves, éppen a lapockája alá ér. Ebben a látványban nem volt semmi vérbeli Sadie, állapította meg. Megkülönböztethetetlen volt a metróállomáson lévő többi okos, igényes egyetemista lánytól.

Ám az eltűnés határán hirtelen megfordult, és visszaszaladt hozzá.

– Sam! – mondta. – Szoktál még játszani?

– Igen – válaszolt a kelleténél kicsit több lelkesedéssel. – Hogyne. Éjjel-nappal.

– Tessék – mondta a lány. A kezébe nyomott egy 3,5-ös flopilemezt. – Ez az én játékom. Biztos nagyon elfoglalt vagy, de próbáld ki, ha lesz rá időd. Szeretném tudni, mit gondolsz róla.

Visszafutott a szerelvényre, Sam pedig utánaeredt.

– Várj! Sadie! Hogy talállak meg?

– A mailcímem rajta van a lemezen – mondta Sadie. – A Readme fájlban.

A metró ajtói bezárultak, visszaröpítve Sadie-t a terére. Sam lenézett a lemezre: a játék címe Solution[2] volt. A lány a saját kezével írta rá a címkére. Sam bárhol felismerte volna a kézírását.

Amikor Sam aznap éjjel hazaért, nem telepítette azonnal a Solutiont, de közvetlenül a számítógépe flopimeghajtója mellé tette. Úgy találta, a tényben, hogy nem játszik Sadie játékával, nagyszerű motiváló erő rejlik, és nekiállt megírni a konzulensének a felkérést a harmadéves beadandójához, aminek a határideje már egy hónapja lejárt, és ami ezen a ponton akár várhatott volna az ünnepek utánig is. A témája sok kéztördelés után végül a „Banach–Tarski-paradoxon alternatív megközelítései a választás axiómájának hiányában” lett, és mivel nagyon unta a kérelem megírását, előre félt a darálástól, amivel magának a beadandónak a megírása riogatott. Kezdte gyanítani, hogy bár nyilvánvalóan volt tehetsége a matematikához, nem különösebben inspirálta. Anders Larsson, a tanszéki mentora, aki később elnyerte a Fields-érmet, ugyanezt mondta a délutáni találkozójukon. Búcsúszavai a következők voltak: „Hihetetlenül tehetséges vagy, Sam. De érdemes megjegyezni, hogy jónak lenni valamiben nem egészen ugyanaz, mint szeretni azt.”

Sam olasz kaját evett Marxszal – lakótársa szándékosan túl sokat rendelt, hogy Sam megehesse majd a maradékot, amíg elutazik. Megismételte a meghívást, hogy Sam menjen vele síelni Telluride-ba az ünnepek alatt.

– Tényleg el kéne jönnöd. Ha a síelés miatt aggódsz, úgyis mindenki leginkább a síházban lóg.

Samnek ritkán volt annyi pénze, hogy hazamenjen az ünnepekre, ezért ezek a meghívások rendszeres időközönként megismétlésre és elutasításra kerültek. Vacsora után elkezdte olvasni a kötelezőket erkölcsi gondolkodás órára (a csoport a fiatal Wittgenstein filozófiáját tanulmányozta, a korszakot, mielőtt még eldöntötte, hogy mindenben tévedett), Marx pedig megtervezte a szünetét. Amikor befejezte a csomagolást, írt egy ünnepi üdvözlőlapot Samnek, és az asztalára tette a sörfőzdébe szóló, ötvendolláros ajándékutalvánnyal egyetemben. Ekkor látta meg a flopit.

– Solution? Ez micsoda? – kérdezte. Felemelte a zöld lemezt, és Sam felé nyújtotta.

– A barátom játéka – mondta Sam.

– Miféle barátodé? – faggatta Marx. Három éve éltek együtt, és ritkán hallott olyat, hogy Sam barátokat emlegetett volna.

– A kaliforniai barátomé.

– Játszol majd vele? – kérdezte Marx.

– Előbb-utóbb. Valószínűleg szar lesz. Csak szívességként tekintek rá.

Sam úgy érezte, ezzel elárulta Sadie-t, de valószínű volt, hogy a játék tényleg szar lesz.

– Miről szól? – kérdezte Marx.

– Gőzöm sincs.

– A címe azért elég menő. – Marx leült Sam gépéhez. – Van pár percem. Elindítsuk?

– Miért is ne? – felelte Sam. Úgy tervezte, hogy egyedül játszik majd, de rendszeresen játszott együtt a lakótársával. A verekedős videójátékokat kedvelték: Mortal Kombat, Tekken, Street Fighter. Volt egy Dungeons & Dragons-kampányuk is, amelyet időről időre elővettek. A kampány, amiben Sam volt a mesélő, több mint két éve tartott. A Dungeons & Dragons játék két fővel különös, meghitt élmény volt, és a kampány létezését mindenki előtt titokban tartották.

Marx betette a flopit a gépbe, Sam pedig telepítette a játékot. Néhány óra alatt végigjátszották a Solutiont.

– Ez mi a fene volt? – szólalt meg Marx. – Nagyon el fogok késni Ajdától. Meg fog ölni.

Ajda, Marx legújabb szeretője fallabdajátékos és alkalmi modell volt Törökországból, ami beleillett Marx kiszemeltjeinek átlagéletrajzába.

– Őszintén azt hittem, hogy csak öt percet fogunk játszani vele.

Marx felvette a kabátját – teveszínű volt, mint Sadie-é.

– A barátod egy beteg állat. És talán egy zseni. Mit is mondtál, honnan ismered a csávót?

2.

Azon a napon, amikor Sadie először találkozott Sammel, a lányt száműzték a nővére, Alice kórterméből. Alice rosszkedvű volt, mint a tizenhárom évesek általában, de úgy is, mint azok az emberek, akik esetleg belehalhatnak a rákba. Édesanyjuk, Sharyn azt mondta, hogy Alice-nek nagy mozgásteret kell biztosítani, mert a pubertás és a betegség kettősének viharos frontjai nagy küzdelmet jelentenek egy test számára. A nagy mozgástér azt jelentette, hogy Sadie-nek át kellett mennie a váróba, és ott maradni, amíg Alice megbocsát neki.

Sadie nem pontosan tudta, ezúttal mit tett, amivel provokálta Alice-t. Mutatott neki egy képet a Teen magazinból egy piros barettsapkás lányról, és valami olyasmit mondott, hogy: „Jól állna neked.” Sadie alig emlékezett rá, hogy mit mondott, de bármi volt is az, Alice nem vette jó néven, hanem abszurd módon azt sikította: „Senki nem visel ilyen sapkát Los Angelesben! Ezért nincsenek barátaid, Sadie Green!” Azzal bement a fürdőszobába sírni, ami inkább fulladozásnak hangzott, mivel az orra bedugult, a torkát pedig sebek borították. Sharyn, aki addig az ágy melletti széken aludt, azt mondta Alice-nek, hogy nyugodjon meg, különben rosszul lesz.

– Már így is rosszul vagyok – közölte a lány.

Ezen a ponton Sadie is sírva fakadt – tisztában volt vele, hogy nincsenek barátai, de akkor is undokság volt a nővérétől, hogy rámutatott. Sharyn kiküldte a lányt a váróba.

– Ez nem fair – vágott vissza Sadie az anyjának. – Nem csináltam semmit. Teljesen észszerűtlenül viselkedik.

– Valóban nem fair – értett egyet Sharyn.

A száműzetésben Sadie megpróbálta összerakni a történteket. Őszintén úgy vélte, hogy Alice jól nézne ki a piros sapkában. Ám utólag átgondolva megállapította, hogy a sapka említésére Alice biztosan azt hitte, a hajáról akar mondani valamit, ami megritkult a kemoterápiától. És ha tényleg így gondolta, Sadie sajnálta, hogy valaha is szóba hozta azt a hülye sapkát. Ment is, hogy bekopogjon a kórterem ajtaján, és bocsánatot kérhessen. Sharyn a kisablakon keresztül azt tátogta:

– Gyere vissza később. Alice alszik.

Ebédidő körülre Sadie megéhezett, így valamivel kevésbé sajnálta Alice-t, és jobban önmagát. Idegesítő volt, hogy a nővére volt a seggfej, és mégis őt büntették meg. Ahogy többször is elmondták neki: Alice beteg, de nem haldoklik. A leukémiájának különösen magas volt a remissziós rátája. Jól reagált a kezelésre, és valószínűsíteni lehetett, hogy még ősszel el tudja kezdeni a középiskolát, menetrend szerint. Alice-nek ezúttal csak két éjszakát kellett a kórházban feküdnie, és az anyjuk szerint ez is csak „túlzott óvatoskodás” volt. Sadie-nek tetszett az „óvatoskodás” kifejezés. A páváskodás, tyúkanyóskodás szavakra emlékeztette. Elképzelte, hogy az óvatosság valamiféle teremtmény – talán egy bernáthegyi és egy elefánt keresztezése. Nagy, intelligens, barátságos állat, amelyre lehet számítani, megvédi a Green nővéreket az egzisztenciális és egyéb fenyegetésektől.

Egy ápoló, felfigyelve a felügyelet nélküli, feltűnően egészséges tizenegy éves gyermekre a váróteremben, adott neki egy doboz vaníliás pudingot. Felismerte, hogy egyike a beteg gyerekek elhanyagolt testvéreinek, és felvetette, hogy talán szívesen használná a játékszobát. Azt ígérte, lesz ott egy Nintendo konzol, amit ritkán használnak hétköznap délután. Otthon volt Nintendójuk, de az elkövetkezendő öt órában Sadie-nek semmi más elfoglaltsága nem akadt, amíg Sharyn haza nem vitte. Nyár volt, és már másodszor olvasta el a The Phantom Tollbooth című könyvet, másikat pedig nem vitt magával aznap. Ha Alice nem gurult volna be, akkor a nap a szokásos tevékenységeikkel telt volna. Megnézték volna a kedvenc reggeli játékműsoraikat, a Press That Button!-t és a The Price Is Rightot; elolvasták volna a Seventeen magazint, és személyiségteszteket töltöttek volna ki egymásnak; játszottak volna az Oregon Traillel vagy valamelyik oktatójátékkal, amit gyárilag előre feltöltöttek Alice kilenckilós laptopjára, amelyet a sminkiskolai munkájához kapott; és a szokásos dolgokkal foglalatoskodtak volna, amivel általában együtt múlatták az időt.

Sadie-nek talán nem volt sok barátja, de sosem érezte, hogy szüksége lett volna rájuk. A világon a legjobban Alice-t szerette. Senki sem volt okosabb, merészebb, gyönyörűbb, sportosabb, viccesebb, bármilyenebb, mint a nővére. Sadie számára ő volt a non plus ultra.

Annak ellenére, hogy azt mondták, Alice fel fog épülni, gyakran azon kapta magát, hogy egy olyan világot képzel el, ahol nincs Alice. Egy világot, ahonnan hiányoztak a közös viccek és a zene és a pulóverek és a brownie és a fesztelenül összeérő testvérbőr a takaró alatti sötétben; és legfőképp hiányzott Alice, Sadie ártatlan szíve legbelsőbb titkainak és szégyeneinek őrzője. Nem volt senki, akit jobban szeretett volna Alice-nél, még a szüleit és a nagymamáját sem. Az Alice nélküli világ sivár volt, mint egy szemcsés fénykép Neil Armstrongról a Holdon, és nem hagyta aludni a tizenegy éveseket éjszaka. Megkönnyebbülés lett volna egy időre a Nintendo világába menekülni.

De a játékszoba nem volt üres. Egy fiú a Super Mario Bros.-szal játszott. Sadie megállapította, hogy ő egy beteg gyerek, nem pedig testvér vagy látogató, mint ő: még délben is pizsamát viselt, egy pár mankó pihent a padlón a széke mellett, és a bal lábát egy középkorinak tűnő, ketrecszerű szerkezet vette körül. Úgy becsülte, vele egykorú: tizenegy éves, vagy valamivel idősebb. Kócos, göndör fekete haja volt, nyomott orra, szemüvege, és rajzfilmbe illően kerek feje. Sadie azt tanulta rajzórán, hogy a dolgokat bontsa formákra. Ha ezt a fiút akarta volna lerajzolni, főként körökre lett volna szüksége.

Letérdelt mellé, és egy darabig nézte, ahogy játszott. Ügyes volt – a pálya végén sikerült elérnie, hogy Mario a zászlórúd tetején landoljon, amit Sadie soha nem tudott megcsinálni. Bár szeretett játszani, örömmel figyelt egy ilyen ügyes játékost – olyan volt, mintha táncot nézne. A fiú rá sem pillantott. Valójában úgy tűnt, észre sem veszi, hogy ott van. Végigvitte a csatát az első főellenség ellen, és a képernyőn felbukkant a felirat: De a hercegnő egy másik kastélyban van. Szüneteltette a játékot, és anélkül, hogy a lányra pillantott volna, azt mondta:

– Van kedved átvenni innen?

Sadie megrázta a fejét.

– Nem. Nagyon jó vagy benne. Várhatok, amíg meghalsz.

A fiú bólintott. Folytatta, Sadie pedig tovább figyelte.

– Amit az előbb mondtam. Nem lett volna szabad – szólalt meg Sadie. – Úgy értem, ha tényleg haldokolsz. Főleg, hogy ez egy gyermekkórház.

A fiú Mariót irányítva belépett egy felhős, érmékkel teli területre.

– Ebben a világban mindenki meghal – közölte.

– Igaz – mondta Sadie.

– De jelenleg nem haldoklom.

– Akkor jó – mondta Sadie.

– Te haldokolsz? – kérdezte a fiú.

– Nem – felelte Sadie –, jelenleg nem.

– Akkor mi bajod van?

– Nekem semmi, csak a nővéremnek. Beteg.

– Mi baja?

– Vérhas – mondta a lány. Nem volt kedve felhozni a rákot, ami a természetes beszélgetések elrontója volt.

A fiú úgy nézett rá, mintha tovább akarná firtatni a dolgot. Ehelyett azonban átadta neki a kontrollert.

– Tessék – mondta. – Úgyis pont elfáradt a hüvelykujjam.

Sadie igencsak kitett magáért a pályán, újabb életet szerezve Mariónak.

– Nem is vagy olyan rossz – ismerte el a fiú.

– Van otthon Nintendónk, de csak heti egy órát szabad játszanom vele – magyarázta Sadie. – De már senki nem figyel rám, hiszen Al, a nővérem megbetegedett…

– Vérhas – mondta Sam.

– Igen. Nyáron a floridai Űrtáborba mentem volna, de a szüleim úgy döntöttek, hogy itthon kell maradnom, és a nővéremmel lennem.

Sadie legyőzött egy Goombát – ezekből a gombaszerű teremtményekből rengeteg volt a Super Marióban.

– Sajnálom a Goombákat.

– Csak szolgák – mondta Sam.

– De olyan érzés, mintha belekeveredtek volna valamibe, amihez semmi közük.

– Ilyen egy szolga élete. Menj le azon a csövön – utasította Sam. – Van egy rakás érme odalenn.

– Tudom! Épp azt akarom – mondta Sadie. – Úgy tűnik, a legtöbbször irritálom Alt, így nem tudom, miért nem mehetek el az Űrtáborba. Ez lett volna az első többnapos táborozásom, és most ültem volna először egyedül repülőre. Egyébként is, csak két hétig tartott volna. – Sadie a szint végéhez közeledett. – Mi a titka a zászlórúd tetején landolásnak? – kérdezte.

– Tartsd lenyomva a futás gombot, amilyen sokáig csak bírod, aztán guggolj le, és ugorj, épp mielőtt leesnél – mondta a fiú.

Sadie/Mario a zászlórúd tetejére ugrott.

– Hű, sikerült! Egyébként Sadie vagyok.

– Sam.

– Te jössz. – Visszaadta a kontrollert. – Neked mi a bajod? – kérdezte.

– Autóbalesetet szenvedtem – válaszolta Sam. – Huszonhét helyen tört el a lábam.

– Az elég sok hely – mondta Sadie. – Túlzol, vagy tényleg ennyi?

– Tényleg ennyi. Nekem nagyon fontosak a számok.

– Nekem is.

– Néha a törések száma kicsit több, mert van, hogy el kell törni ép részeket is, hogy helyreállítsák a többit – folytatta Sam. – Lehet, hogy le kell vágni a lábamat. Egyáltalán nem bírok ráállni. Már három műtétem volt, és ez nem is egy láb többé. Csak egy húsos táska csontszilánkokkal töltve.

– Finomnak hangzik – mondta Sadie. – Bocs, ha ez undorító volt. A leírásodról eszembe jutott a pékségben kapható húsos táska. Sok étkezést kihagyunk, mióta a nővérem megbetegedett, és állandóan éhes vagyok. Ma csak egy pudingot ettem.

– Furcsa vagy, Sadie – állapította meg Sam érdeklődéssel a hangjában.

– Tudom – mondta a lány. – Nagyon remélem, hogy nem kell amputálni a lábadat, Sam. A nővérem egyébként rákos.

– Azt hittem, hogy vérhasban szenved.

– Hát, a rákkezelés vérhasat okoz neki. A vérhas egy belsős poén köztünk. Ismered az Oregon Trailt?

– Nem – felelte Sam.

– Valószínű, hogy a sulid géptermében megvan. Talán az a kedvenc játékom, bár kicsit unalmas. Az 1800-as években játszódik, telepesek próbálnak benne eljutni a keleti partról a nyugati partra szekereken, amiket ökrök húznak, és a cél az, hogy életben tartsd őket, legalább egy telepes célba érjen. Rendesen kell etetned őket, nem mehetsz túl gyorsan, meg kell venned a megfelelő felszereléseket, ilyesmi. De néha valaki belehal valamibe, akár a te telepesed is, például kígyómarásba, éhezésbe vagy…

– Vérhasba.

– Igen! Pontosan. És ezen mindig jót nevetünk Allel.

– Egyáltalán mi az a vérhas? – kérdezte Sam.

– Hasmenés – suttogta Sadie. – Először mi sem tudtuk.

A fiú felkacagott, de amilyen hirtelen kezdte a nevetést, ugyanolyan hirtelen abba is hagyta.

– Még mindig nevetnék – mondta –, de fáj.

– Akkor megígérem, hogy soha többé nem mondok semmi vicceset – válaszolta Sadie furcsa, érzelemmentes hangon.

– Hagyd abba! Ettől a hangtól még jobban röhögnöm kell. Egyáltalán, mi akarsz lenni?

– Egy robot.

– A robot így hangzik. – Sam megmutatta, ő hogyan utánozza a robotot, amitől újra kitört belőlük a nevetés.

– Nem lenne szabad nevetned! – intette Sadie.

– Neked nem lenne szabad megnevettetned. Tényleg belehalnak az emberek a vérhasba? – kérdezte Sam.

– A régi időkben, azt hiszem, belehaltak.

– Szerinted rávésték a sírkövükre?

– Nem hiszem, hogy a halál okát sírkövekre írnák, Sam.

– Disneyland kísértetházában rá szokták írni. Most kicsit remélem, hogy vérhasban fogok meghalni. Térjünk át a Duck Huntra? – kérdezte. Sadie bólintott. – Be kell állítanod a fegyvereket. Ott vannak fent.

Sadie elővette a fegyvereket, és bedugta őket a konzolba. Hagyta, hogy Sam lőjön először.

– Fantasztikusan jól játszol – mondta. – Van otthon Nintendód?

– Nincs – felelte Sam –, de a nagyapámnak van egy Donkey Kong gépe az éttermében. Annyit játszhatok ingyen, amennyit csak akarok. A játékoknál pedig az a lényeg, hogyha az egyikben jó vagy, akkor bármelyikben jó lehetsz. Szerintem. Minden a szem-kéz koordinációról és a minták megfigyeléséről szól.

– Egyetértek. És mije van a nagyapádnak? Egy saját Donkey Kong gépe?! Ez annyira menő! Imádom azokat a régi gépeket. Milyen étterem az?

– Egy pizzázó – árulta el Sam.

– Komolyan? Imádom a pizzát. Az a kedvenc ételem a Földön.

– Nekem is – mondta Sam.

– Annyi pizzát ehetsz ingyen, amennyit csak szeretnél? – kérdezte Sadie.

– Lényegében igen – felelte a fiú.

– Ez kábé az álmom. Az álmomat éled. Meg kell engedned, hogy egyszer veled menjek. Mi az étterem neve? Talán már jártam ott.

– Dong és Bong New York-i Stílusú Pizzériája. Donghjon és Bongcsa a nagyszüleim. Koreaiul ez még csak nem is vicces. Mintha Jack és Jill lenne a nevük – magyarázta Sam. – Az étterem a Whilshire-en van K-townban.

– Mi az a K-town? – kérdezte Sadie.

– Kisasszony, maga biztosan Los Angelesből származik? K-town az Koreatown. Hogyhogy nem tudod? Mindenki tudja, mi az a K-town.

– Tudom, mi az a Koreatown. Csak nem tudtam, hogy az emberek K-townnak nevezik.

– Amúgy hol laksz? – kérdezte Sam.

– A síkságon.

– Milyen síkságon? – kérdezte Sam.

– Beverly Hills lapos részén – mondta Sadie. – Egészen közel van K-townhoz. Látod, nem tudtad, mi az a síkság! Az emberek Los Angelesben csak arról a városrészről tudnak, ahol élnek.

– Azt hiszem, igazad van.

Sam és Sadie barátságosan beszélgetett a délután hátralévő részében, miközben virtuális kacsákra lövöldöztek.

– Mégis, mit tettek ellenünk a kacsák? – kérdezte Sadie egy ponton.

– Talán azért lőjük őket, hogy digitális kaja legyen belőlük. A virtuális kacsák nélkül a digitális emberke éhen halna.

– Én akkor is sajnálom a kacsákat – mondta Sadie.

– A Goombákat is sajnáltad. Igazából mindenkit sajnálsz – felelte Sam.

– Igen. Az Oregon Trail bölényeit is sajnálom.

– Miért?

Sadie anyja bedugta a fejét a játékszoba ajtaján, hogy Alice mondani akar valamit neki, ami valójában kódolt üzenet volt arról, hogy megbocsátott.

– Majd legközelebb elmondom – hadarta a lány Samnek, bár nem tudta, lesz-e legközelebb.

– Okés, akkor legközelebb! – köszönt el tőle Sam.

– Ki a kis barátod? – kérdezte Sharyn, ahogy elindultak.

– Valami fiú – válaszolta Sadie, és visszanézett Samre, aki már visszafordította a figyelmét a játékra. – Jó fej volt.

Úton Alice szobájába Sadie megköszönte az ápolónak, hogy javasolta neki, használja a játékszobát. Az ápoló Sharynra mosolygott – a jó modor manapság igazán ritka a gyerekeknél.

– Üres volt, ahogy mondtam?

– Nem, volt bent egy fiú. Sam… – Nem tudta a vezetéknevét.

– Találkoztál Sammel? – kérdezte az ápoló hirtelen érdeklődéssel. Sadie aggódott, hogy megszegett egy titkos kórházi szabályt azzal, hogy bement a játékszobába, amikor egy beteg gyerek akarta használni. Annyi új szabály volt, amióta Alice rákos lett.

– Igen. – Sadie próbálta megmagyarázni. – Beszélgettünk és nintendóztunk. Úgy tűnt, nem zavarja, hogy ott vagyok.

– Göndör hajú, szemüveges. Az a Sam?

Sadie bólintott.

– Beszélnem kell anyukáddal – mondta az ápoló.

– Menj előre Alice-hez – kérte Sharyn a lányt.

Sadie nyugtalanul belépett a nővére szobájába.

– Azt hiszem, bajban vagyok – jelentette be.

– Mit csináltál már megint? – kérdezte Alice. Sadie elmagyarázta az elméletét.

– Ők mondták, hogy használd – okoskodott Alice –, tehát nem tehettél semmi rosszat.

A lány leült az ágyára, ő pedig elkezdte befonni a haját.

– Fogadjunk, hogy az ápoló nem is ezért akart beszélni anyával – folytatta Alice. – Rólam lehetett szó. Melyik ápoló volt?

Sadie a fejét rázta.

– Nem tudom.

– Ne aggódj, hugi. Ha kiderül, hogy tényleg bajban vagy, sírj, és mondd, hogy a nővéred rákos.

– Sajnálom az egész sapkás dolgot – mondta Sadie.

– Milyen sapkás dolgot? Ja, tudom. Az én hibám. Nem tudom, mi bajom van.

– Valószínűleg leukémia – mondta Sadie.

– Vérhas – javította ki Alice.

Úton hazafelé Sharyn még mindig nem említette a játékszobát, és Sadie bízott benne, hogy az eset feledésbe merült. A rádióban a Szabadság-szobor centenáriumáról beszéltek, és Sadie arra gondolt, milyen szörnyű lenne, ha a szobor egy igazi nő lenne. Milyen fura volna, ha emberek mászkálnának benned. Afféle betolakodók lennének, vagy egy betegséghez, például a tetvekhez vagy a rákhoz hasonlítanának. A gondolat felkavarta, így megkönnyebbült, amikor az édesanyja kikapcsolta a rádiót.

– Ismered a fiút, akivel ma beszéltél?

És kezdődik – gondolta Sadie.

– Igen – válaszolta csendesen. Észrevette, hogy épp K-townon haladnak át, és megpróbálta megtalálni Dong és Bong New York-i Stílusú Pizzériáját. – Ugye nem csináltam rosszat?

– Dehogy. Miért csináltál volna?

Mert a kislány az utóbbi időben szinte mindig elrontott valamit. Lehetetlen volt tizenegy évesen, egy beteg nővérrel úgy viselkedni, hogy az emberek ne találjanak benne kivetnivalót. Mindig valami rosszat mondott, vagy túl hangos volt, vagy túl sokat követelt (időt, szeretetet, ételt) – bár nem kért többet annál, amit korábban szabadon adtak neki.

– Csak úgy.

– Az ápoló mesélte, hogy szörnyű autóbalesetet szenvedett – folytatta Sharyn. – A sérülése óta eltelt hat hétben nem szólt senkihez két szónál többet. Rettenetes fájdalmai vannak, és valószínűleg nagyon sokáig kell a kórházban maradnia. Nagy dolog, hogy beszélgetett veled.

– Tényleg? Elég normálisnak tűnt nekem.

– Már mindent megpróbáltak, hogy megnyíljon. Terapeutákat, barátokat, családtagokat. Miről beszélgettetek?

– Nem is tudom. Semmi különösről – tűnődött Sadie. Próbálta felidézni a beszélgetésüket. – Azt hiszem, játékokról.

– Nos, teljesen rajtad múlik – folytatta Sharyn –, de az ápoló érdeklődött, hogy holnap visszamennél-e újra beszélgetni Sammel. – Mielőtt a gyerek válaszolhatott volna, anyja még hozzátette: – Tudom, hogy jövőre közösségi szolgálatot kell végezned a bát micvád miatt, és biztos vagyok benne, hogy ez beleszámítana.

Nem kis kockázatot jelent, hogy együtt játssz valakivel. Azt jelenti, hogy megengeded magadnak a nyitottságot, védtelenséget és sérülékenységet. Ez a hátára forduló kutya emberi megfelelője – azt jelenti: tudom, hogy nem fogsz bántani, pedig megtehetnéd. Mint amikor a kutya a szájába veszi a kezedet, de nem harapja meg. A játékhoz bizalom és szeretet kell. Ahogy sok évvel később Sam a Kotaku nevű videójátékos weboldalnak adott interjújában mondta: „Semmi sincs, ami intimebb lenne a játéknál. Még a szex sem.” Az internet válasza az volt, hogy soha senki, aki jó nemi életet él, nem mondana ilyet, és Sammel biztosan valami komoly baj van. Ő nem magyarázkodott, hanem kitartott az állítása mellett.

Sadie másnap is bement a kórházba, és a következő napon és utána is – minden egyes nap, amikor Sam elég jól volt, hogy játsszon, de elég beteg ahhoz, hogy kórházban legyen. Nagyszerű játszótársakká váltak. Imádtak versenyezni, és amíg versenyeztek, elmesélték egymásnak viszonylag rövid életük történetét. Végül Sadie már mindent tudott Samről, Sam pedig Sadie-ről. Legalábbis így hitték. Sadie megtanította neki a programozást, amit az iskolában tanult (BASIC), Sam pedig rajzolni tanította őt (vonalkázás, perspektivikus ábrázolás, chiaroscuro). Sam már tizenkét évesen is kiválóan rajzolt.

A baleset óta elkezdett bonyolult, M. C. Escher-stílusú útvesztőket alkotni. A pszichiátere bátorította, mivel úgy érezte, Samnek szüksége van valamire, amivel kezelni tudja a fizikai és érzelmi fájdalmát. Úgy gondolta, a labirintusok kiutat mutathatnak neki a jelenlegi helyzetéből. De a szakorvos tévedett. Sam útvesztői mindig csak Sadie-nek szóltak. Mielőtt hazaindult volna, a fiú mindig becsúsztatott egyet a zsebébe.

– Ezt neked csináltam – mondta. – Semmi extra. Hozd vissza legközelebb, hogy lássam a megoldást.

Sam később azt nyilatkozta, hogy ezek az útvesztők voltak az első játékírási kísérletei. „A labirintus – ahogy mondta – a lehető legtisztább formába desztillált videójáték.”

Talán igen, de ez egy utólag kiagyalt, narcisztikus megfogalmazás. Az útvesztők Sadie-nek szóltak. Játékot tervezni annyit tesz, mint elképzelni a személyt, aki végül játszani fog vele.

A lány minden látogatás végén lopva átnyújtott egy papírt az egyik ápolónak, hogy írja alá. A legtöbb barátság nem számszerűsíthető, de a nyomtatvány pontosan naplózta, hány órát barátkozott Sammel. Több hónapot töltöttek el barátságban, mire Sadie nagymamája, Freda először felhozta, hogy valóban közösségi szolgálatot végez-e. Freda Green gyakran fuvarozta az unokáját a kórházba. Tűzpiros, amerikai kabrióval közlekedett, lehúzott tetővel, a hajában nyomott mintás selyemsállal, ha az időjárás megengedte (és Los Angelesben általában így volt). Freda százötvenkét centi volt, épphogy magasabb, mint a tizenegy éves Sadie, de mindig kifogástalanul öltözködött – méretre szabott ruháiért évente egyszer Párizsba utazott: ropogós fehér blúzokat, puha szürke gyapjúnadrágokat, buklé- vagy kasmírpulóvereket vásárolt. Sosem lehetett hatszögletű fegyvere – azaz a bőr kézitáskája –, valamint skarlátvörös rúzsa, finom arany karórája, gardéniaillatú parfümje és a gyöngysora nélkül látni. Sadie úgy gondolta, ő a világ legstílusosabb nője. Amellett, hogy a nagyanyja volt, Los Angeles hírhedt ingatlanmágnásának is számított, aki a félelmetes és kifogástalanul lelkiismeretes üzleti tárgyalásairól vált híressé.

– Drága Sadie-m – mondta, miközben nyugatról keletre hajtottak. – Tudod, hogy végtelenül boldoggá tesz, hogy elvihetlek a kórházba.

– Köszi, Bubbe, értékelem.

– De az általad elmondottakból úgy gondolom, hogy a fiú igazából a barátod.

Az ázott közösségi szolgálati papír kikandikált Sadie matekkönyvéből, míg vissza nem dugta.

– Anya azt mondta, hogy rendben van – védekezett. – A nővérek és az orvosok is azt mondták, hogy rendben van. Múlt héten a nagyapja megölelt, és kaptam tőle egy szelet gombás pizzát. Nem értem, mi baj lenne.

– Igen, de a fiú nem tud az egyezségről, ha jól értesültem.

– Tényleg nem – mondta Sadie – Sosem jött fel a téma.

– És szerinted lehet valami oka annak, hogy nem hoztad fel?

– Amikor ott vagyok, el vagyunk foglalva – mondta Sadie bénán.

– Drágám, később kiderülhet, és bánthatja a barátodat, ha azt hiszi, hogy csak szánalomból segítettél rajta, nem igaz barátságból.

– Nem lehet mindkettő? – kérdezte Sadie.

– A barátság az barátság, a segítség pedig segítség – közölte Freda. – Nagyon jól tudod, hogy gyerekkoromban Németországban voltam, és hallottad a történeteket, ezért nem ismétlem el őket újra. De azt mondhatom, hogy azok az emberek, akik jót tesznek veled, soha nem a barátaid. Baráttól nem lehet alamizsnát kapni.

– Erre így nem gondoltam – ismerte be Sadie.

Freda megsimogatta a kezét.

– Drága Sadie-m. Az élet tele van elkerülhetetlen erkölcsi dilemmákkal. Mindent meg kell tennünk annak érdekében, hogy elkerüljük azokat, amiket el lehet.

A kislány tudta, hogy Fredának igaza van. Ennek ellenére továbbra is bemutatta az űrlapot aláírásra. Tetszett neki a rituálé, és örült a dicséretnek is, amit kapott – az ápolóktól és néha az orvosoktól, de a szüleitől és a templomi közösség tagjaitól is. Még a napló kitöltése is kisebb örömöt jelentett neki. Az egész egy játék volt a számára, és nem gondolta, hogy ennek a játéknak sok köze lenne magához Samhez. A kislány szemszögéből ez nem volt megtévesztés. Nem titkolta Sam elől a tényt, hogy közösségi szolgálatot végez, de minél több idő eltelt, annál kevésbé érezte úgy, hogy valaha is be tudná vallani neki. Tudta, hogy a papír miatt úgy tűnhetett, mintha hátsó szándéka lenne, de számára nyilvánvaló volt az igazság: Sadie Green szerette, ha dicsérték, Sam Masur pedig a legjobb barátja volt.

Sadie közösségi szolgálata tizennégy hónapig tartott. Ahogy várható volt, aznap ért véget, amikor Sam felfedezte a projekt létezését. Barátságuk 609 órát tett ki, plusz az első nap négy óráját, amely nem volt része a számításnak. Egy bát micvához a Beth El-templomban mindössze húszórányi közösségi szolgálat kellett, Sadie pedig díjat kapott Hadassza jó asszonyaitól a kitűnő munkájáért.

3.

A haladó játékfejlesztés szemináriumot heti egyszer, csütörtök délutánonként kettőtől négyig tartották. Mindössze nyolc hely volt, ahová a hallgatók jelentkezéssel nyertek felvételt. A szemináriumot a 28 éves Dov Mizrah vezette, akinek a vezetékneve bár szerepelt a kurzuskatalógusban, gaming körökben mindenki csupán a keresztnevéről ismerte. Azt mondták róla, hogy olyan, mint a két John (Carmack és Romero) – a két díjnyertes amerikai játéktervező, a Commander Keen és a Doom tervező-programozói – egy személybe összegyúrva. Dov híres volt sötét, göndör sörényéről, szűk bőrnadrágjairól, amelyeket a gaming találkozókon viselt, és igen: a Dead Sea[3] nevű, víz alatti zombis kalandjátékról, amit eredetileg PC-re tervezett, és amelyhez feltalált egy úttörő grafikus motort, az Ulyssest, hogy fotorealisztikus fényt és árnyékot hozzon létre a vízben. Sadie, ahogy még vagy ötszázezer másik kocka, az előző nyáron játszott a Dead Seavel. Dov volt az első tanára, akinek a művével már azelőtt játszott, hogy felvette volna az óráját, nem pedig fordítva. A hozzá hasonló kockák alig várták a Dead Sea folytatását, és amikor Sadie meglátta Dov nevét a katalógusban, eltöprengett, vajon miért akarja olyasvalaki, mint ő, játéktervezés tanításával megszakítani mozgalmas karrierjét.

– Nézzétek – mondta Dov az első órán. – Nem azért vagyok itt, hogy megtanítsalak titeket programozni. Ez egy haladó játékfejlesztő szeminárium az MIT-n. Már tudjátok, hogyan kell programozni, és ha mégsem… – Az ajtó felé intett.

Az óra formátuma alig tért el egy kreatívírás-óráétól. Minden héten két hallgatónak kellett bevinnie egy-egy játékot: egy egyszerűt vagy egy hosszabb játék egy részletét, akármit, amit csak le tudott programozni a megadott idő alatt. Játszania kellett vele a csoport előtt, a többieknek pedig kritizálniuk, értékelniük. A hallgatóknak két játékot kellett elkészíteniük a szemeszter során. Hannah Levin, Sadie-n kívül az egyetlen lány (ez egyébként elég általános arány volt az MIT-n), megkérdezte, számít-e, hogy melyik programnyelvet használják.

– Hol érdekel? Az összes ugyanolyan. Bekaphatják a faszomat. És ezt komolyan mondom. Bármelyik programnyelvet használjátok, érjétek el, hogy szopjon le titeket. Szolgálnia kell benneteket. – Dov átnézett Hannah-ra. – Mondjuk, neked nincs faszod, amit bekaphatna, szóval, akkor nyalja a csiklódat, vagy mit tudom én. A lényeg, hogy azt a programnyelvet használd, ami elvisz a csúcsra.

Hannah nevetett, és kerülte Dov tekintetét.

– Akkor a Java jó lesz? – kérdezte csendesen. – Tudom, hogy néhány ember, hát, nem tiszteli a Javát, de…

– Tisztelni a Javát? Komolyan, baszódjon meg, akárki mondta is. Tökmindegy. Válaszd ki azt a nyelvet, amitől el fogok menni – tette hozzá Dov.

– Jó, de ha van valami, amit preferálsz…

– Mi a neved, kiscsaj?

– Hannah Levin.

– Hannah Levin. Higgadj már le. Nem fogom megmondani neked, hogyan írd meg a játékodat. Felőlem használj három programnyelvet. Én úgy szoktam. Írok egy kicsit, és ha elakadok, akkor néha másik nyelven dolgozom egy ideig. Erre valók a fordítóprogramok. Van még valakinek kérdése?

Hannah úgy nézett ki, mint aki mindjárt elsírja magát. Sadie vulgárisnak, taszítónak és egy kicsit szexinek találta Dovot.

– A cél az, hogy lenyűgözzük egymást – mondta a tanár. – Nem akarom a saját játékaim verzióit látni, sem olyanokat, amikkel már játszottam. Nem akarok mögöttes tartalom nélküli, csinos képecskéket látni. Nem akarok olyan kódolással találkozni, ami tökéletesen szolgál unalmas világokat. Gyűlölök, gyűlölök, gyűlölök, gyűlölök, gyűlölök unatkozni. Nyűgözzetek le. Kavarjatok fel. Sértsetek meg. Bár, engem lehetetlen megsérteni.

Óra után Sadie odament Hannah-hoz.

– Szia, Hannah, Sadie vagyok. Kicsit kemény volt, nem?

– Kibírható – mondta Hannah.

– Játszottál a Dead Seavel? Lenyűgöző.

– Mi az a Dead Sea?

– Dov játéka. Hát, tudod, emiatt jelentkeztem erre a kurzusra. Egy kislány szemszögéből játszunk, aki az egyetlen túlélő a…

Hannah közbevágott.

– Lehet, hogy ki kéne majd próbálnom.

– Tutira. Milyen játékokkal szoktál játszani? – kérdezte Sadie.

Hannah grimaszolt.

– Ja, igazából rohannom kell. Örülök, hogy megismertelek.

Sadie nem tudta, minek próbálkozott. Azt gondolnád, a nők összetartanak, ha ilyen kevesen vannak, de valahogy sosem. Mintha nőnek lenni valami betegség lenne, amit a többiek nem akarnak elkapni. Ha nem barátkozol nőkkel, a férfiak többségének azt üzened: én nem olyan vagyok, mint a többi. Sadie természeténél fogva magányos volt, de még ő is úgy érezte, hogy női testben járni az MIT-re eléggé kirekesztő élmény. Amikor felvették, a nők aránya az osztályban épphogy túllépte az egyharmadot, de valahogy kevesebbnek érződött. Sadie-nek néha az volt a benyomása, hetekig járhatna be úgy, hogy egy nővel sem találkozik. Talán a férfiak, vagy legalábbis a nagy részük úgy gondolta, hogy ha nő vagy, akkor buta vagy. Vagy ha nem is buta, de náluk kevésbé okos. Feltételezték, hogy nőként könnyebb bekerülni az MIT-re, és statisztikailag ez így is volt – a nők tíz százalékkal nagyobb felvételi rátával rendelkeztek a férfiaknál. De ennek többféle oka is lehetett. Az egyik nagyon valószínű az önszabotázs: a női jelentkezők magasabb elvárásokat támasztottak önmagukkal szemben, mint a férfiak. Nem kellett volna, hogy azt a következtetést vonják le, hogy a nők, akik bejutottak az MIT-re, kevésbé tehetségesek, kevésbé méltóak az általuk megszerzett helyre, de valahogy mégis ez lett a konklúzió.

Sadie szerencséjére vagy szerencsétlenségére ő volt a hetedik hallgató, akinek be kellett vinnie egy játékot. Küszködött vele, hogy mit is programozzon. Meg akarta mutatni, milyen tervező szeretne lenni. Nem akart olyasvalamit bemutatni, ami klisés, mereven műfaji vagy túl leegyszerűsített, akár a grafika, akár a játékélmény szempontjából. De miután látta, Dov hogyan savazta csoporttársait, tudta, aligha számít, mit mutat be. A tanár mindent gyűlölt. Gyűlölte a Dungeons & Dragons variációit és a körökre osztott szerepjátékokat. Utálta a platformjátékokat, leszámítva a Super Mariót, bár a konzolokért sem volt oda. Ki nem állhatta a sportjátékokat. Sem a cuki állatokat. Irtózott a mások szellemi tulajdonára alapuló adaptációktól. Nem bírta elviselni, hogy igen sok játéknak az az alapja, hogy valaki vagy üldözött, vagy mások üldözik őt. De a lövöldözős játékoktól volt igazán herótja, ami azt jelentette, hogy nagyjából az összes játékot utálta, amit a szakmabeliek vagy a hallgatók készítettek, továbbá az összes sikeres játékot.

– Srácok – mondta. – Tudjátok, hogy szolgáltam a seregben, ugye? Ti, amerikaiak azért gondoljátok olyan kibaszott romantikusnak a lőfegyvereket, mert nem tudjátok, milyen háborúban állni, és folyamatosan támadás alatt lenni. Rohadtul szánalmas.

– Dov, én nem is amerikai vagyok – szólalt meg Florian, a sovány mérnökhallgató, akinek a játéka éppen akkor volt célkeresztben. Florian nem is lövöldözőset írt: a játékában az íjászat dominált, amit korábbi lengyelországi ifjúsági íjászversenyei inspiráltak.

– Jó, de magadba szívtad az értékeit.

– De hát te is tettél lövöldözést a Dead Seabe.

Dov ragaszkodott hozzá, hogy nem volt lövöldözés a Dead Seaben.

– Miről beszélsz? – kérdezte Florian. – A kislány megver benne egy csávót egy tuskóval.

– Az nem lövöldözés – közölte Dov. – Egy kislány, aki közelharcban megüt egy erőszakos predátort egy tuskóval, hiteles. Hogy egy férfi, akit csak egy kéz reprezentál, lelő egy rakás ismeretlen csatlóst, nem az. Amúgy én nem az erőszakot utálom. A lusta, igénytelen játékokat utálom, amik úgy tesznek, mintha semmi mást nem csinálhatnál az életedben azonkívül, hogy lelősz valamit. Igénytelen, Florian. És a játékoddal nem az a baj, hogy lövöldözős, hanem hogy nem szórakoztató játszani vele. Hadd kérdezzek valamit: játszottál vele?

– Igen, persze hogy játszottam vele.

– És szerinted szórakoztató volt?

– Nem gondolok szórakozásként az íjászatra – válaszolta Florian.

– Oké, bassza meg, kit érdekel, hogy szórakoztató-e?! Íjászatnak érezted ezt a játékot?

Florian megvonta a vállát.

– Mert nekem nem érződött annak.

– Nem tudom, hogy érted ezt.

– Megmondom neked. A lövőmechanizmus késik. Nem tudom megmondani, hogy hova célzok. És egyáltalán nem szimulálja a nyíl visszahúzásának érzését, és biztos vagyok benne, hogy ezt te is tudod. Nincs feszültség, és a kamera nézőpontja sem segít, inkább félrevisz. Ez így csak egy játék pár képpel egy íjról és egy célkeresztről. Teljesen személytelen, szólhatna bármiről, és csinálhatta volna bárki. Ezenkívül pedig nem alkottál neki semmiféle történetet. A játékoddal nem az a baj, hogy lövöldözős, hanem szimplán rossz, és nincsen karaktere.

– Ez baromság, Dov – felelte Florian. Nagyon sápadt volt, a bőre pszichedelikus rózsaszín árnyalatot öltött.

– Haver, haver. – Dov gyengéden vállon veregette, majd agresszív medveölelésbe húzta. – Legközelebb jobban hibázunk.

Amikor Sadie nekiállt az első játéka elkészítésének, fogalma sem volt róla, hogy mi tetszene Dovnak. Azután elgondolkodott rajta, hogy ez számít-e egyáltalán. Dovnak nem lehetett örömet szerezni, szóval nyugodtan megpróbálhatott valami olyat írni, ami legalább neki tetszik. Kétségbeesésében és úgy, hogy már szinte alig maradt ideje, Emily Dickinson költészete köré építette a játékát. EmilyBlasternek nevezte el. A képernyő tetejéről szavak potyogtak, és a játékosnak le kellett lőnie közülük azokat – egy pennával, ami a képernyő alján mozgatva tintát lőtt ki –, amelyek Emily Dickinson verseiben szerepeltek. Amikor a játékos sikeresen teljesítette a szintet azzal, hogy lelőtte Emily néhány versét, pontokat kapott, amelyek segítségével berendezhette az egyik szobát a költőnő amhersti házában.

Nem
lő
Várhattam
lő
Be a
lő
Halált[4]

Az osztályban mindenki utálta. Hannah Levin volt az első, aki véleményezte.

– Szóval… szerintem a grafika egy része elég szép, de az van, hogy a játék teljesen gagyi. Furán erőszakos és furán bukolikus is egyszerre. És ugyebár Dov azt mondta, hogy ne csináljunk lövöldözőseket, de egy penna, ami tintát lő, még mindig lőfegyvernek számít, nem?

A többiek véleménye nagyjából ugyanezen a vonalon mozgott.

Floriannak volt egy viszonylag pozitív hozzászólása.

– Tetszik, hogy amikor lelövöd a szavakat, kis fekete tintafoltokká változnak, és tetszenek a fura robbanáshangok is, amikor a tinta eléri a képernyőt.

Hannah Levin tiltakozott.

– Szerintem viszont pont olyan hangja volt, mint egy, és bocsi, ha ez bunkón hangzik, de szerintem pont olyan hangja volt, mint egy fingnak. – Hannah Levin a szája elé kapta a kezét, mintha épp fingott volna.

– Hát, szerintem inkább úgy hangzott, mint egy puncifing – fűzte hozzá Nigel, egy brit srác.

Az egész csoport szakadt a nevetéstől.

– Várjatok – mondta Hannah. – Mi az a puncifing?

Még jobban röhögött mindenki, és Sadie is nevetett.

– Többet akartam dolgozni a hangon, csak kifutottam az időből – mondta bocsánatkérően, de mintha senki sem hallotta volna.

– Srácok, nyugodjatok le. Én is utálom – mondta Dov. – De igazából nem annyira, mint néhány másikat.

Úgy nézett Sadie-re, mintha most látná először. (Ez volt a negyedik óra.) Dov a névsorra pillantott, és Sadie tudta, hogy épp az ő nevét memorizálja, és ezt hízelgőnek érezte még úgy is, hogy ez már a szeminárium NEGYEDIK hete volt.

– Egy Space Invaders-koppintás, csak puska helyett toll van benne. De legalább elmondhatom, hogy még sosem játszottam ezzel a koppintással, Sadie Green.

Dov játszott még egy kört az EmilyBlasterrel, és Sadie tudta, hogy ezzel újabb dicséretet kapott.

– Szórakoztató – mondta halkan a tanár, de elég hangosan ahhoz, hogy mindenki hallja.

Amikor a második játékát kellett elkészítenie, úgy érezte, lehetne ambiciózusabb is, sőt annak kellene lennie.

Ez alkalommal nem kellett küszködnie a koncepcióval.

A játéka egy jellegtelen, fekete-fehér gyárban játszódott, ami meghatározatlan kütyüket készített. Minden összerakott darab pontot ért. Sadie a Tetriséhez hasonló játékmechanikát tervezett; Dov gyakran kifejezte rajongását a Tetris iránt. (Azért szerette, mert alapjában véve kreatív – építeni kell benne, és ki kell találni, hogyan illenek össze az elemek.) Minden újabb szinten egyre több alkatrészből álló és egyre bonyolultabb kütyüket kellett összeszerelni egyre rövidebb idő alatt. Időnként a játékban felugrott egy szövegdoboz a kérdéssel, hogy szeretnéd-e a pontjaidat a gyárról és az előállított termékekről szóló információkra cserélni. A játék figyelmeztetett, hogy az információkérés pontlevonással jár. A játékos annyi információt hagyhatott ki, amennyit csak akart.

A korábbi eljárásnak megfelelően Sadie a prezentációkor kiosztotta a flopikat a csoportnak, hogy játszhassanak vele a következő hétig. Játékleírásként ennyit mondott:

– Szóval, a játékom neve Solution. A nagymamám inspirálta. Játsszatok vele, aztán biztos vagyok benne, hogy majd elmondjátok, mit gondoltok.

Hét végére kapott is egy e-mailt Hannah Levintől.

Kedves Sadie, épp most játszottam a „játékoddal”, és őszintén, nem tudom, mit mondjak. Undorító és sértő, és te egy beteg ember vagy. Dovot is becímeztem. Nem vagyok benne biztos, hogy folytatni tudom a szemináriumot, mert túlságosan is zaklatott vagyok. Ez a csoport számomra már nem biztonságos közeg. – Hannah”

Sadie mosolyogva olvasta az e-mailt. Szépen nyugodtan megfogalmazta a válaszát:

Kedves Hannah, nem igazán sajnálom, hogy felzaklatott a játékom. A játéknak az a célja, hogy nyugtalanító legyen, és ahogy az órán is említettem, a nagymamám inspirálta.

Baszd meg, Sadie, válaszolt Hannah.

Dov néhány órával később írt, csak Sadie-nek:

Sadie, még nem játszottam. Alig várom, Dov.

Másnap felhívta a lányt.

– Na, szóval, mindketten tudjuk, hogy Hannah Levin elképesztő egy idióta, ugye?

Egy órán keresztül beszélt Hannah-val telefonon, aki azt akarta, hogy jelentse Sadie-t az MIT igazgatótanácsának. Hannah úgy érezte, hogy a Solution sérti a Hallgatói követelményrendszert, amely tiltja a gyűlöletbeszédet.

– Hihetetlenül fárasztó nőszemély – mondta Dov. – Nem akarok ilyen emberekkel beszélgetni. Viszont a játékodon jól megsértődött, szóval gratulálok.

– Ez őrület – felelte Sadie.

– Gondolom, nem tetszett neki, hogy nácinak nevezték – tűnődött Dov.

– Játszottál vele?

– Persze. Muszáj volt.

– Nyertél? – kérdezte Sadie.

– Mindenki nyer – vágta rá a tanár. – Ez benne a zseniális, nem?

– Mindenki veszít – javította ki Sadie. – A játék a bűnrészességről szól.

Zseniális. Dov azt mondta, hogy zseniális.

A Solution alapötlete az volt, hogy ha a játékos kérdezősködni kezd, és nem csak összeszereli a kütyüket ész nélkül, a pontszáma csökken, viszont rájön, hogy egy olyan gyárban dolgozik, amelyik a Harmadik Birodalmat látja el alkatrészekkel. Ennek az információnak a birtokában lehetősége van lelassítani a termelését. Választhat, hogy a lehető legalacsonyabb mennyiséget termeli, amivel még nem lepleződik le a birodalom előtt, vagy teljesen le is állíthatja a gyártást. A játékos, aki nem kérdezősködik – a Jó Német –, a lehető legmagasabb pontszámot kapja, de a végén rájön, mit csinál a gyár. Egy náci szöveg ugrik fel: Gratulálunk, Náci! Győzelemre segítetted a Harmadik Birodalmat! A hatékonyság nagymestere vagy. Végszóra felcsendül Wagner zenéje. A Solution lényege az volt, hogy ha a pontokat tekintve nyertél is, morálisan vesztettél.

– Figyu, imádom a játékod. Szerintem észveszejtő.

– Észveszejtő? – Sadie lélekőrlőnek, nyugtalanítónak szánta.

– Nagyon sötét a humorérzékem – mondta Dov.

– Mi lesz Hannah-val?

– Nem tudom. Tényleg nem tudom. Ahogy mondtam, szerintem egy idióta, de az idióták attól még nagy szart tudnak kavarni. – Dov szünetet tartott. – Á, a francba. Van kedved kávézni?

Egy kávézóba mentek a Harvard Square-re, közel Dov lakásához. Sadie nem tudta, hogy a találkozás Hannah panaszáról szól-e majd, de igazából egyáltalán nem is beszéltek a lányról. Elmondta Dovnak, hogy mennyire szereti a Dead Seat, és végre fel tudott tenni néhány igazán technikai kérdést arról, hogyan renderelte a fényt az Ulysses motorral. A tanár válaszolt a kérdéseire, és mindent elmesélt a Dead Sea tervezéséről, ahogyan azt is, hogy a játékot a vízbe fúlástól való félelme inspirálta. Sadie beszélt a nagymamájáról, a nővéréről, és arról, hogy milyen volt Los Angelesben felnőni. Megvitatták a kedvenc játékaikat gyerekkoruktól kezdve mostanáig. Dov úgy beszélt vele, mintha kollégák lennének, és ez felvillanyozta Sadie-t. Nem érdekelte, hogy kidobják-e az MIT-ről a Solution miatt. Ezért a pillanatért, olyasvalakivel, mint Dov, megérte.

A férfi átnyúlt az asztal felett, és letörölt egy kis kávéhabot Sadie ajkáról.

– Azt hiszem, komoly bajban vagyok – mondta.

– Hannah miatt? – kérdezte a lány.

– Ki az a Hannah? Ja. Ő. Nem, azért gondolom, hogy bajban vagyok, mert azt akarom, hogy elgyere velem a lakásomra, és tudom, hogy nem kéne.

– Miért ne kéne? Szívesen megnézném, hol laksz.

Ez volt Sadie első felnőtt kapcsolata, bár közben Dov valójában a tanára is volt. De a szeretőjeként sokkal jobb oktatónak bizonyult, mint amikor még csak a tanára volt. Nagyon sokat tanult tőle. Olyan volt, mintha folyamatosan zajlana a szemináriuma. Bátorította, hogy fejlessze a Solutiont. Megmutatta neki a technikát, ahogyan ő épített videójáték-motorokat.

– Sose használd más motorját, ha nem muszáj – figyelmeztette a lányt. – Túl sok hatalmat adsz vele a kezükbe.

Sadie szeretett Dovval lenni, videójátékokkal játszani és szexelni vele, ötleteket megosztani. Szerette őt.

Körülbelül négy hónapig, másodév végéig nem jött rá, hogy a férfi házas. Dov közölte, hogy el kell mondania valamit, mielőtt komolyabbra fordul kettejük között a dolog. Úgy tervezték, hogy Sadie nála tölti a nyarat. Elmondta, hogy a felesége Izraelben van. Szétmentek. Ez az oka annak, hogy az MIT-re jött. A házaspárnak szüksége volt egy kis szünetre.

– Na és ő tud rólam? – kérdezte Sadie.

– Nem igazán, de tud a lehetőségről, hogy van valaki olyan, mint te – mondta Dov. – Ne aggódj. Nincs ebben semmi rossz.

Sadie mégis rossznak érezte magát miatta. Nem teljesen hitt Dovnak, és úgy érezte, mintha csőbe húzták volna, hogy erkölcstelenül viselkedjen. Akaratlanul is viszonyba keveredett egy nős férfival, és bár az elején nem tudott róla, hogy házas, most már igen. Bűnrészesnek érezte magát. És talán, ha teljesen őszinte magával, már korábban is tudta. Talán pont olyan volt, mint a Solution játékosa. Talán azért nem tette fel a helyes kérdéseket, vagy azért nem kérdezett eleget, mert nem akarta tudni a válaszokat.

Mégis együtt töltötte a nyarat Dovval. Szerette őt, és úgy érezte, a rabjává vált. Gyakornokoskodott a Cellar Door Gamesnél Bostonban, és a cégnél nem mondta el senkinek, hogy ki a pasija. Dov híres volt a játékfejlesztők között, és Sadie nem akarta, hogy a felesége fülébe jusson. Annyira lefoglalta a viszony leplezése, és persze maga a viszony, hogy úgy érezte, nem tett valami mély benyomást a Cellar Doornál. Nem érezte magát kreatívnak, és mindig ő lépett le elsőnek a nap végén.

Talán mondani sem kell, hogy nem csak Dovot védte azzal, hogy nem árulta el a kollégáinak, kivel jár. Saját magát is. A játékiparban még kevesebb a nő, mint az MIT-n, és nem akarta, hogy megbélyegezzék, mielőtt még egyáltalán elkezdődött volna a karrierje. Igazságtalanság, de a vonzó fiatal nőket, akikről elterjedt, hogy befolyásos férfiakkal feküdtek le, rossz szakmai hírnév övezte. Gyakran tapasztalták, hogy nehezen veszik őket komolyan, amikor véget ért a kapcsolatuk az ismert férfival. Sadie nem akarta, hogy a nem hivatalos önéletrajza a „Dov Mizrah tizenéves szeretője” szavakkal kezdődjön. Akármennyire szerelmes volt is Dovba, már ekkor sem tudott közös jövőt elképzelni vele.

Harmadév őszén felvette a mesterséges intelligencia kurzust, és Hannah Levinnel osztották be csoportmunkára, akit Dov szemináriuma óta nem látott.

– Remélem, nincs harag – mondta Sadie az óra végén. – Nem akartalak megsérteni.

– Ugyan, kérlek. Az egyetlen cél, amiért valaki ilyen játékot készít, hogy másokat megsértsen – válaszolt Hannah. – Nem feszegettem, mert a pasid lebeszélt róla, és nem akartam hátrányba kerülni miatta.

– A szeminárium alatt még nem voltunk együtt – közölte Sadie, de Hannah már kisétált az ajtón.

Mióta együtt jártak, saját játékon egyáltalán nem dolgozott, bár alkalmanként segített Dovnak az övéiben. Bizonyos szempontból egyszerűbb volt vele és neki dolgozni, mint a saját munkáját végezni. Az ő állása átlagosnak és unalmasnak tűnt ahhoz képest, amit Dov csinált. De hát éppen csak betöltötte a húszat. Minden húszéves munkája átlagos és unalmas. Ám az, hogy együtt volt Dovval, türelmetlenné tette saját magával, a húszéves agyával és az ötletei minőségével szemben.

Már hét hónapja együtt voltak, amikor összefutott Sammel a metróállomáson. Sokkal hamarabb észrevette a fiút, mint hogy az meglátta volna őt. Ott állt: kabátja túl nagy volt kisfiús termetére, imbolyogva, mégis határozottan járt, tekintetét előreszegezte – Sadie egészen biztos volt benne, hogy nem fog hátranézni és észrevenni őt, és örült is ennek. A fiú nem változott, tiszta maradt. Ő nem tett olyasmiket, mint Sadie. Hozzá képest öregnek és hervadtnak érezte magát, és azt gondolta, ha beszélnének, Sam megérezné a romlottságát. De valami okból kifolyólag a fiú mégis megfordult. És amikor a nevét kiáltotta, Sadie csak ment egyenesen tovább.

De azután Sam újra utánakiabált.

– SADIE MIRANDA GREEN! MEGHALTÁL VÉRHASBAN!

Samet figyelmen kívül tudta volna hagyni, de a gyerekkori poénjukat már nem. Felhívás volt keringőre.

Megfordult.

Mielőtt Dov elutazott volna Izraelbe a téli szünetre, figyelmeztette Sadie-t, hogy nem jelentkezik majd túl gyakran az ott töltött idő alatt.

– Családi dolgok – mondta. – Tudod, hogy megy ez.

Sadie azt mondta, hogy nem gond, bár már akkor sem volt biztos abban, hogy tényleg nem gond-e, amikor kimondta. Tudta, nincs más választása, mint hogy elfogadja. A menő csajok biztosan nem kérdezték meg a szeretőiket, hogy terveztek-e találkozni az állítólagos exfeleségükkel a téli szünetben. Ha gond lett volna, Dov talán elhagyta volna, és Sadie azt nem bírta volna elviselni. Függött tőle. Utólag visszatekintve rájött, hogy a másfél évben, amit a megismerkedésük előtt az MIT-n töltött, hihetetlenül magányos volt. Nem kötött igazi barátságokat. Az pedig, hogy eljutott onnan, hogy nem voltak barátai, odáig, hogy Dov lett a barátja, elég intenzív élménynek számított. Olyan, mint egy ragyogó, meleg fény, ami mindent bevilágított az életében. Úgy érezte, ragyog, felvillanyozódott. Senkivel sem lehetett jobban beszélgetni a játékokról, mint Dovval. Senkivel sem osztotta volna meg szívesebben az ötleteit. Igen, szerette a férfit, de nem csak az ágyban. Jobb embernek érezte saját magát, amikor vele volt.

Nemrégiben gyanítani kezdte, hogy Dov lassan elveszíti az érdeklődését iránta. Így megpróbálta magát érdekesebbé tenni. Próbált jobban öltözködni, levágatta a haját, és csipkés fehérneműket vásárolt. Elolvasott egy borokról szóló könyvet, hogy jól értesült legyen vacsoránál, akár egy idősebb szerető. Dov egyszer futólag azt mondta, hihetetlen, hogy az amerikai zsidók milyen keveset tudnak Izraelről, ezért a lány elolvasott egy könyvet Izrael alapításáról, hogy erről is tudjanak társalogni. Úgy tűnt azonban, ez mind nem számít.

Néha úgy érezte, mintha Dov szándékosan keresné benne a hibákat. Ha egy napot regényolvasással töltött, azt mondta neki: „A te korodban én éjjel-nappal programoztam.” Vagy ha például túl lassan végzett el egy feladatot, amivel Dov megbízta, azt mondta: „Briliáns vagy, de lusta.” Amellett, hogy Dov játékain dolgozott, neki ott volt még a teljes tananyag is, amit meg kellett tanulnia. Ha ezt megemlítette, a férfi azt mondta: „Soha, de soha ne panaszkodj”, vagy „Ezért nem dolgozom soha hallgatókkal.” Ha a lány egy játékról mesélt, amit ő imádott, Dov viszont lenézett, a férfi felsorolta az összes okot, ami miatt a játék szörnyű volt. És ez nemcsak játékokra volt igaz, hanem filmekre, könyvekre és képzőművészetre is. Odáig fajult a helyzet, hogy Sadie többé nem mondta el egyből a véleményét. Minden beszélgetést így kezdett: „Szóval, mit gondolsz, Dov?”

Nem volt hát vele gond, mert a szeretőkkel csak ne legyen. Szerető, gondolta Sadie. Kicsit nevetett magában, és azt gondolta, ilyen az, amikor más játékával játszol: hiszel a választás illúziójában, mikor igazából nincs is választásod.

– Miért nevet ily keserűen ez a ragyogó elme? – kérdezte Dov.

– Csak úgy. Hívj, ha visszaérsz – mondta.

Sadie Kaliforniában az ünnepek alatt egész végig csendes és rosszkedvű volt. Úgy érezte magát, mintha influenzája vagy tartós jetlagje lenne. A szünet nagy részét azzal töltötte, hogy gyermekkori ágyában aludt megfakult rózsamintás ágyneműben, vagy fiatal kora szamárfüles könyveit olvasta.

– Mi a baj? – kérdezte Alice. – Mindenki aggódik érted.

Alice a Kaliforniai Egyetem orvosi karán volt elsőéves.

– Semmi – felelte Sadie. – Azt hiszem, elkaphattam valamit a repülőn.

– Hát, meg ne fertőzz – mondta Alice. – Nem engedhetem meg magamnak, hogy beteg legyek. – Úgy érezte, nem veszíthet el még egy napot az életéből betegség miatt.

Sadie úgy gondolta, senkinek nem beszélhet a családban Dovról, még a nővérének sem, sőt talán főleg neki nem. Alice, akárcsak a nagymamájuk, erős utálatot érzett az élet elkerülhetetlenül szürke területei iránt.

Alice Sadie-t tanulmányozta. A kezét a homlokára tette, majd a szemébe nézett.

– Nem vagy lázas, de tényleg nem nézel ki valami jól – közölte.

Sadie témát váltott.

– Sosem találnád ki, kivel futottam össze a Harvard Square-en!

Végül Alice tálalt ki Samnek Sadie közösségimunka-projektjéről. Alice mindig azt állította, hogy nem féltékenységből tette, és Sadie elfogadta ezt; elhitte, hogy valóban nem így volt. De nem volt titok, hogy Alice-nek sosem tetszett, hogy Sadie a kórházban végezte a közösségi szolgálatot, és undorodott, amikor Sadie megkapta érte a közösségi munkáért járó díjat az egyháztól.

Körülbelül három hónappal Sadie bát micvája előtt Alice összefutott Sammel a kórházban.

Kontrollra ment, rutinvérvizsgálatra – körülbelül egy éve elérte a remissziót, Sam pedig egy újabb sebészeti beavatkozásra érkezett a lába miatt. Nem ismerték túl jól egymást, és amit Alice a fiúról tudott, az alapján nem találta különösebben szimpatikusnak. Furcsállta Sadie és Sam kapcsolatát, amiről részben a húga tehetett, mert amikor jelezte neki, hogy szívesen megismerkedne az új barátjával, Sadie csak annyit válaszolt, hogy Sam nem igazán a barátja. Hangsúlyozta a közösségi munka szerepét a kapcsolatukban, és Samet „kissé szánalmasnak” nevezte. Valahol nem akarta, hogy Alice megismerje, és olyan őszinteséggel fejtse ki a véleményét róla, mint a többi barátjáról és osztálytársáról. Alice ravasz volt, de úgy, hogy az már a rosszindulat határát súrolta, és ez az évek során csak rosszabbodott, mióta leukémiát diagnosztizáltak nála. Sadie nem akarta, hogy a nővére az éles és gyakran könyörtelen szemüvegén keresztül vizsgálgassa Samet.

Így amikor Alice meglátta a fiút a kórházban, az első ösztöne azt súgta neki, hogy nézze levegőnek.

– Te Sadie nővére vagy, igaz? – szólította meg Sam. – Sam vagyok.

– Tudom, ki vagy – felelte Alice.

Sam számos orvosa közül az egyik, egy gyermekortopéd szakember észrevette a két gyereket, és Alice-t Sadie-nek nézte, akit mindig a kórházban látott.

– Szia, Sam! Szia, Sadie!

– Dr. Tybalt – köszöntötte Sam –, ő nem Sadie, hanem a nővére, Alice.

– Hát persze! – mondta az orvos. – Ti ketten eléggé hasonlítotok egymásra.

– Igen – értett egyet Alice. – Csak két évvel vagyok idősebb, és a hajam egyenesebb. De a legegyszerűbben úgy tud minket megkülönböztetni, hogy nálam nincs papír az időbeosztásomról.

A beszélgetés véget ért, amikor a nővér Alice nevét kiáltotta. Készen álltak vért venni tőle.