tommy wallach

akkor felnéztünk

GABO

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Tommy Wallach: We All Looked Up

Published by Simon & Schuster Children’s Division,

New York, 2015

Fordította: Gázsity Mila

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Copyright © 2015 by Tommy Wallach

Hungarian translation © Gázsity Mila, 2017

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2017

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus verzió v1.0

ISBN 978-963-406-487-9

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

info@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Anyukámnak, mert egész eddigi életem során bátorított, tanáccsal és inspirációval szolgált

A meteorit csak kiváltja a fényt

És amit látunk, az a meteor.

Meteoroid az űrön áthajított csont,

Mely némán felkínálkozik neked.

Eljöttél, hűs borogatást tettél a zűrre, mely a létem,

Ablakot tártál, s felkiáltottál: „Ámen! Ámen! Ámen!”

Joanna Newsom: Emily

Peter

– Nem a világ vége – vetette oda Stacy.

Peter maga elé meredt. Eddig üres tekintettel az eget bámulta, fejében egyre a Mr. McArthurral folytatott rövid beszélgetés járt. Még mindig nem igazán tudta, hogyan is értse az egészet.

– Mi az?

– Azt mondtam, ez még nem a világ vége. Na és, mi van, ha egyetlen egyvalaki nem kedvel? Kit érdekel?

– Tényleg úgy gondolod, hogy nem kedvel?

Stacy felnyögött. Már negyedórája rágódtak ezen, és Peter tapasztalatai szerint ez pontosan tizennégy perccel több volt annál, amit a barátnője bármiféle komoly témából képes volt elviselni.

– Fogalmam sincs. Talán irigy rád valamiért vagy ilyesmi.

– Miért irigykedne rám?

– Hát esetleg… – a lány hátravetette fürtjeit az egyik válla felett, aztán hagyta, hogy a hajzuhatag újra visszahulljon. Peter sosem értette igazán, miért csinálja. Talán valami samponreklámban vagy hasonlóban láthatta. Stacynek gyönyörű haja volt – simán meg fogják szavazni a legszebb frizurának a suliban, amikor majd eljön az évkönyv összeállításának ideje –, hosszú, tejeskávészínű, ugyanolyan selymes és fényes, mint a kosárcsapat meze. – Hát mert benned ott az a rengeteg lehetőség. Szóval hogy… előtted ott az egész élet. Ő meg itt ragadt ebben a szar gimiben, ahol ugyanazt a szar törit tanítja vakulásig. Ha nekem folyton ezt kéne csinálnom, valószínűleg fel is kötném magam a takarítószeres szekrényben vagy valami.

– Aha.

Peterben fel sem merült, hogy egy tanár esetleg irigykedhet egy diákra. Gyerekkorában mindig is azt képzelte, hogy amikor az ember elér egy bizonyos kort, akkor egyszerűen átadják neki mindazt a tudást, amire felnőttként szüksége lehet. Aztán persze kiderült, hogy egyáltalán nem így működik a dolog. Az apja épp nemrégiben vallotta be, néha még ötvenkét évesen is úgy ébred, hogy meg van győződve arról, huszonnégy évesnél egy nappal sem idősebb, és az egész élet olyan hívogatón terül el előtte, mint a hálaadásnapi vacsora, mielőtt nekiállnának lepusztítani az asztalt. Ez valami öregedéssel járó rejtély lehetett, csakúgy, mint a fejtetői kopaszodás, a középkorúsággal beköszöntő válságok és az impotencia. Az egészet, a fokozatos megcsúnyulást, a haj, fogak, majd végül az ép elme elvesztését csak úgy lehetett megúszni, ha valaki korán elpatkolt, amire viszont senki sem vágyott.

Mr. McArthur kopasz volt. Talán impotens is. Egyébként pedig, mi joga volt neki, Peternek ahhoz, hogy ennyire berágjon egy idősödő gimis töritanárra, hiszen a saját életében zavarba ejtő, már-már bűnös módon nagyszerűen ment minden? A Hamiltonban töltött eddigi három és fél éve során négyszer is bekerült a kezdő kosárcsapatba. Kétszer jutott el az állami bajnokságra, egyszer pedig még az országosra is. Stacyvel vesztette el a szüzességét, a tizenhatodik születésnapjára kapott egy szuper dzsipet, vagy száz őrült jó buliban járt és csapta szét magát rendesen. Tizennyolc éves. Ősszel várja a napsütötte Kalifornia. (Az egyetemi felvételről szóló leveleket ugyan csak márciusban postázzák, de a Stanford atlétikai szakosztályában megmondták neki, gyakorlatilag úgy veheti, hogy bekerült). Most komolyan, azért milyen király lesz egyetemre járni! Belép valamelyik diákegyesületbe, beutazza az országot, mindenhol kosarazik, hétvégente pedig a csapattársakkal meg az egyesületi cimborákkal bulizik. Stacy biztos bejut az állami egyetemre San Franciscóban, szóval gyakran találkozhatnak. Ha szerencséje lesz, elmehet profi játékosnak, esetleg edzőnek vagy valami hasonló, aztán szépen összeházasodnak Stacyvel, gyerekeik születnek, a karácsonyi szünetben lejárnak Mexikóba, a Kaliforniai-félszigetre, Tijuanába, vesznek egy szuper nyaralót jacuzzival a Chelan-tónál. Hiszen erről szól az élet, nem? Hogy minden egyre jobb és jobb lesz…

Peter azonban tisztában volt azzal is, hogy nem mindenki sorsa alakul így. Nézett hírműsorokat – legalábbis ezt-azt elkapott a szeme sarkából, amikor a szülei bekapcsolták a tévét. Voltak emberek, akik éheztek. Voltak, akik elvesztették a munkájukat, aztán az otthonukat is. Voltak emberek, akik iszonyú betegségekben szenvedtek, pokolian zajlott a válásuk, a gyerekük motoros baleset miatt tolószékbe került. Lehet, hogy Mr. McArthur élete gimis kora óta folyamatosan csak pocsékabbá vált. Talán tényleg irigykedik.

De ha mégsem, akkor mi a fenét próbált Peter értésére adni az órán?

– Bébi, ne izgasd magad miatta. – Stacy röpke kis csókot nyomott az arcára. – Ha ennyire kiborulnék, ahányszor kiderül, hogy valakinek nem én vagyok a szíve csücske, akkor… szóval… – Pár másodpercig kereste a megfelelő kifejezést, majd megvonta a vállát. – Nem is tudom. Akkor nagyon ki lennék borulva.

– Igen… Igazad van.

– Naná! És tök éhes vagyok! Gyerünk!

Aznap csirkemellcsíkokat adtak a menzán, ami általában maga volt a mennyország, mert a Hamiltonban istenien készítették. Peter két papírkosárkányi adagot is a tálcájára tett, mellé egy citrom-lime Gatorade-et, egy csokipudingot, egy almát, egy müzliszeletet, meg egy tálkára való fonnyadt zöldsalátát reszelt répával. Miközben átvágott az ebédlőn, megpillantotta kishúgát a frissen festett hajával. (Közös fürdőszobájuk még mindig úgy nézett ki, mintha valami ír manó először összerókázta, aztán pedig haláltusáját is megvívta volna benne.) A lököttek asztalánál ebédelt épp a kattant fiújával. Peter még mindig emlékezett arra, amikor otthon egymás mellett legóztak a kanapén – mielőtt a húga nőiessé és kifürkészhetetlenné vált volna.

– Haver, minden rendben? – Amikor felpillantott, arra lett figyelmes, hogy legjobb barátja, Cartier Stoffler az orra előtt lengeti a kezét. – Már vagy hármat benyomtam a csirkemellcsíkjaidból.

– Ja, bocs. Fura napom van. Az egyik tanár mondott valamit…

– Valami zűr van?

– Nem olyan… Nehéz elmagyarázni…

– Na figyelj, majd én megmondod neked a tutit, hogyan kell a tanárokhoz viszonyulni, oké? Először is, sose hallgass rájuk.

– Micsoda zseniális gondolat!

– Nálam eddig bevált – szögezte le Cartier, és betolt a szájába egy egész csirkecsíkot.

Peter igyekezett meggyőző hangon nevetni. A barátja általában könnyedén fel tudta vidítani, de ezen a napon nem volt képes jókedvre hangolni. Mr. McArthur kérdése nyomán mintha valami fekete lyuk keletkezett volna, amely magába szív minden jó dolgot a környékéről. Vagy inkább eléri, hogy szívás legyen minden. Például szívás volt, hogy már a gimi vége felé jártak. Az meg pláne, hogy Cartier a WSU-ra jelentkezett közelebbről tanulmányozni a sörfőzést, ahelyett hogy ő is Kaliforniában keresett volna egyetemet magának. A gimi első napja óta barátok voltak, annyira elválaszthatatlanok, hogy Duggie edző csak „tejszínhabos kakaónak” nevezte őket – Cartier fekete volt, ennek ellenére kitartott amellett, hogy párosukból könnyed természete okán a „tejszínhab” csakis ő lehet. Megosztoztak az első üveg sörükön, az első spanglijukon, a házifeladatként kapott kérdések megoldásán, sőt a gimi második osztályában néhány héten át még Amy Prestonon is, akinek sikerült bebeszélnie nekik, mennyire bevett dolognak számít, ha egy lánynak egyszerre két fiúja van. Persze ott lesznek a szünetek – hálaadás, karácsony, meg a végtelenített hétvégeként elnyúló nyár –, de ez mégsem ugyanaz. Már most sem lógtak együtt annyit, mint korábban. Az egészben nem is az volt a legfájdalmasabb, hogy nem lesznek többé barátok, hanem az, hogy ez még csak nem is számított különösebben.

És ha már Cartier-vel sem sikerül megőrizniük jó kapcsolatukat, vajon ki merné állítani, hogy Stacyvel nem fognak szintén szakítani? Hiszen Peternek más és más helyen lesznek kosármeccsei minden hétvégén, amiket a lány mindig egyedül tölt majd. Vajon hűséges marad hozzá? És ő Stacyhez? Négy év múlva ilyenkor számít-e még az eddig eltelt négy év?

Az ebédszünet hátralevő részében egyre ezek a fekete lyukat idéző gondolatok jártak a fejében, de aztán át kellett verekednie magát egy emelt algebrán meg egy kémián, amit két kimerítő óra követett a tornateremben, ahol ösztönösen, bele sem gondolva rótta a köröket és gyakorolta a passzolást. Így tulajdonképpen csak az öltöző tusolójában, a gőzölgő vízsugár alatt állva lett újra ideje elgondolkodni. Mr. McArthur kérdésétől – „Ez vajon nem pirruszi győzelem lenne?” – képtelen volt szabadulni, úgy megragadt a fejében, mint valami vacak popszám, aminek az ember egyedül a refrénjét ismeri.

Peter elhatározásra jutott: beugrik a Bliss Hallba, és bekopog a tanáriba. Ha Mr. McArthur már hazament, akkor ennyi. De ha még bent találja, legalább annyit elérhet, hogy végre elduguljon a fejében szóló idióta verkli.

Január utolsó hetében jártak, ami Seattle-ben gyalázatosan rövid napokat jelentett. Az ember világosban lépett be a tornaterembe, és mire kijött onnan, a nap olyan sietséggel bukott le a látóhatáron, mintha sürgősen le kellene lécelnie. Peter alig valamivel hat után hagyta el az öltözőt, és ekkorra a látóhatáron már csak holmi illanó, rózsaszínes derengés maradt. Felhúzta a cipzárt North Face-dzsekijén, majd a bélelt zsebbe dugta a kezét. Anyukájától karácsonyra bőrkesztyűt kapott, de nem hordta, miután Stacy megjegyezte, hogy úgy néz ki benne, mint azok az alakok, akik a nyalóka ígéretével csalogatják a furgonukba a gyerekeket. A kampuszon már csak azok maradtak, akik a munka-mulatság spektrum két szélén helyezkedtek el: a könyvtárban késő estig biflázó éltanulók, meg a deszkás-lógós banda, akik nem találtak ennél jobb helyet maguknak. Még bent, a Bliss Hallban is hallani lehetett gördeszkájuk klikk-csatt-sssh zaját.

Amikor Peter bekopogott Mr. McArthur szobájába, kicsit azért remélte, hogy senki sem szól ki.

– Szabad!

Bent olyan szűkös volt a hely, hogy a kinyíló ajtó nekiütődött egy sarokba állított zsámolynak, és Peternek az így támadt résen kellett átfurakodnia. Mr. McArthur egyedül volt – nyilván hazament a másik két tanár, akivel a szobán osztozott –, egy barna műanyag széken ült keskeny íróasztala mellett, amin tornyokban álltak a javításra váró dolgozatok. Peter sosem volt biztos abban, hogy huszonöt és hatvan között pontosan lőné be bárki életkorát, de úgy tippelte, Mr. McArthur a negyvenes évei végén járhat: a homlokán már volt néhány állandósult redő, bár ezektől nem annyira öregnek, mint inkább folyamatosan aggodalmasnak tűnt. Népszerűnek számított a diákok körében, barátságos volt, de nem tolakodó. Peter mindig is kedvelte – legalábbis eddig a napig.

– Áh, Mr. Roeslin. Helyezd magad kényelembe.

– Köszönöm.

Peter leült egy kis kanapéra, amelynek egyik párnáján megviselt plüssnyuszi hevert fejjel lefelé. Ami hajdan rózsaszín lehetett rajta, az mostanra megszürkült a kortól. Mr. McArthur ráfirkantott egy 4/5-öt az előtte fekvő dolgozatra, majd kétszer bekarikázta a jegyet. Nem a tanároknál megszokott filctollat használta, hanem egy karcsúbb, elegánsabb, fém hegyű töltőtollat. Visszanyomta rá a kupakját, majd letette az asztalra.

– Miben segíthetek?

Peter nem igazán gondolta végig, mit is fog mondani, és a mondatok mintha összetorlódtak volna a fejében, egymásba gabalyodva úgy hullottak szét, mint az ellenfél védősora egy masszív támadásnál.

– Én csak… szóval… amikor ma beszélgettünk… És tanár úr kérdezett valamit egy sportcsillagról vagy ilyesmi… Akkor végül is olyasmiről volt szó, amit én csinálok… vagy esetleg csinálhatok… Azt hiszem, tanár úr valami ilyesmiről beszélt. Emlékszik?

– Talán igen – felelte türelmes mosollyal Mr. McArthur.

Peter szórakozottan paskolgatta a plüssnyulat, miközben igyekezett pontosan felidézni a történteket. A „pirruszi győzelem” kifejezést boncolgatták, amelynek az eredete a római korba nyúlik vissza, és akkor használják, amikor az ember megnyer valamit – mondjuk egy csatát –, de ehhez annyi mindent kell elvesztenie, hogy tulajdonképpen már nem is számít nyertesnek. Mr. McArthur megkérdezte az osztályt, hogy tudnának-e a valós életből példákat hozni erre. Senki sem vállalkozott, ezért Peter jelentkezett, és azt mondta, hogy ilyen az, amikor valaki nyer egy kosárlabda- vagy futballmeccsen, de a csapat legjobb játékosa lesérül.  Mr. McArthur biccentett, aztán merőn Peterre szegezte tekintetét (no meg az a kíváncsi homlok!), és így szólt: – Tételezzük fel, hogy híres sportoló vagy, rengeteg pénzt kerestél, valóságos palotákat vettél magadnak, gyors sportkocsikat vezetsz, aztán, amikor vége a sportkarrierednek, hirtelen boldogtalannak érzed magad, mert nem igazán tudod, mi volt az életed értelme. Ez pirruszi győzelemnek számítana?

A kérdés úgy lebegett a levegőben, mint valami magas ívű, jó kis hárompontos dobás. Aztán Andy Rowen rávágta: – Azért nekem így is kellene. – Mire az osztály felröhögött, majd rátértek Caesarra.

Peterben azonban önkéntelenül is felmerült, hogy Mr. McArthurnak valószínűleg igaza van: ez tényleg pirruszi győzelem lenne. Mert amikor az aranykor már véget ért, és a halálos ágyán fekvő ember előtt lepereg az élete, akkor azért elég kiábrándító lenne arra gondolni, hogy a legszebb éveit egy sportra fecsérelte.

Ez a gondolat volt az, ami az eltelt hat órában nem hagyta nyugodni, bár nem igazán tudta, hogyan fogalmazza meg. Szerencsére a tanár végül a segítségére sietett.

– Peter, sajnálom, ha ma úgy tűnt, mintha kritizáltalak volna. Én kedvellek téged. Annyi népszerű gyereket láttam már ebben az iskolában, és most azokról beszélek, akik tényleg kiemelkedőek. A diákok többsége hagyja, hogy a dolog a fejébe szálljon, de szerintem veled nem ez a helyzet.

Peter a dicsérettől zavarba jött, elkapta a tekintetét és a fal felé nézett, amin még mindig ott lógott egy kiürült adventi kalendárium, melynek kinyitott ablakocskái karácsonyig számolták vissza a napokat. Nem arra számított, hogy Mr. McArthur felsorolja a jó tulajdonságait, hanem arra, hogy prédikálni fog.

– Aha…

– A legtöbben bele sem gondoltak volna abba, amit mondtam. Szerinted miért volt rád mégis ekkora hatással?

– Nem tudom.

– Rendben, akkor válaszolj egy másik kérdésre. Mitől lesz egy könyv igazán jó?

– Nem olvasok valami sokat. Mármint a házi feladaton kívül.

– Akkor megmondom én. A legjobb könyvek egyáltalán nem olyan gondolatokról szólnak, amik benned még sosem merültek fel. Pont hogy olyasmikről van bennük szó, amiken mindig is töprengtél, csak épp sosem hitted, hogy másnak is eszébe jutottak. Amikor ezeket a könyveket elolvasod, rögtön nem érzed magad annyira egyedül a világban. Része leszel azon emberek kozmikus közösségének, akik eltűnődtek ezen a bizonyos dolgon, bármi legyen is. Azt hiszem, ma ez történt veled. Már eddig is ott motoszkált benned a félelem, hogy elvesztegeted a jövődet. A kérdésem csak még jobban kihangsúlyozta.

A magyarázat visszhangra talált Peterben.

– Talán tényleg.

– Hidd el, egyáltalán nem rossz dolog, ha az ember amiatt aggódik, mert szeretné, ha az életének értelme lenne. Vallásos vagy?

– Azt hiszem. Vagyis hiszek Istenben meg ilyesmi.

– Részben erről lehet szó. A vallás lényege éppen az, hogy rátaláljunk a létünk értelmére. Ne haragudj, ha túl személyeset kérdezek, de nem ért valami veszteség? Úgy értem, vesztettél már el olyan valakit, aki fontos volt neked?

– Igen – felelte Peter kissé elképedve Mr. McArthur megérzésétől. – Pár éve… a bátyámat. Miért?

– Nagyon fiatal voltam, amikor apám meghalt. Ez rákényszerített arra, hogy szembenézzek olyan dolgokkal is, amiket a velem egykorúak nyugodtan mellőzhettek. A nagy kérdésekkel. Ismerős a dolog?

– Nem is tudom…

Mr. McArthur egy darabig nem szólt, mintha arra várt volna, hogy Peter folytatja, aztán felvonta bozontos szemöldökét.

– Mindössze arra céloztam, hogy azon emberek közé tartozol, akik nemcsak tehetséggel vannak megáldva, de az önreflexió képességével is. Ami azt jelenti, hogy te választod meg, mihez kezdesz az életeddel, nem pedig fordítva. Ugyanakkor kétélű fegyvernek is bizonyulhat, amikor az embernek megvan ez a hatalma… a hatalom, hogy döntsön magáról. Mert vannak rossz választások is.

– És honnan tudjuk, ha rossz döntést hoztunk?

– Mit gondolsz? Mi a jobb: kudarcot vallani valamiben, amit érdemes csinálni, vagy sikerre vinni valami jelentéktelen dolgot?

Peter máris rávágta a választ: – Kudarcot vallani valamiben, amit érdemes csinálni! – Aztán alaposabban belegondolt, és úgy érezte, mintha könyökkel mellbe vágták volna.

Mr. McArthur felkacagott.

– Olyan tragikus képet vágtál!

– Hát… mivel azt mondja, hogy fel kellene hagynom az egyetlen dologgal, amiben valaha is igazán jó voltam…

– Nem, én nem azt mondom, hogy hagyj fel vele. Én azt mondom, mérd fel a helyzetet. Azt mondom, válassz. Ha ahhoz van kedved, akár figyelmen kívül is hagyhatod mindazt, amit ma mondtam.

– Igen?

– Azt hiszem, minden csak attól függ, hogy milyen ember szeretnél lenni. – Mr. McArthur felállt és előrenyújtotta a kezét. – Biztosra veszem, hogy ki fogod találni. Bármikor benézhetsz hozzám beszélgetni.

Peter is felállt a kanapéról. Ilyen kicsinek évek óta nem érezte magát, pedig jó néhány centivel magasabb volt a tanárnál. Kezet ráztak. Már kifelé tartott, amikor Mr. McArthur utánaszólt.

– Peter…

– Tessék?

– A nyuszi…

A fiú lepillantott. És valóban, bal kezében még mindig ott volt az öreg plüssjáték. Olyan erővel markolta, hogy a fejét egészen apró kis csomóvá sikerült gyűrnie.

– Bocsánat – nyögte ki, és visszadobta a nyuszit a kanapéra.

Kint közben teljesen besötétedett. Peter úgy érezte, mintha egészen más személlyé vált volna – mintha a világossággal együtt tűnt volna el minden, amit biztosnak tartott. Talán ezért is látta olyan helyénvalónak, hogy az ég hirtelen olyan szokatlan látványt nyújt: a padlizsánlila háttéren egyetlen fényes csillag ragyogott, amely kék volt, akár a zafír. Mintha valaki elmulasztotta volna letörölni a délutáni égbolt egyetlen megmaradt, apró pöttyét.

Hallotta, hogy valahol a közelben kattanva kinyílik egy ajtó. Valaki kifelé tartott a képzőművészeti stúdióból. Megvillant egy sokszínű sál… Peter tudta, hogy a lány maga kötötte… Eliza Olivi. Majdnem egy év elteltével most találkoztak össze először úgy, hogy csak ketten voltak. És hogy ez épp ezen a napon történjen! Lehetséges, hogy valami véletlenül alakuljon így?

– Eliza! – szólt oda neki. – Látod azt a csillagot? Hát nem őrületes?

A lány valószínűleg meghallotta, de nem felelt, csak ment tovább.

Eliza

Az egész egy éve kezdődött.

Eliza szokás szerint sokáig bent maradt a fotólaborban. A szabadideje legnagyobb részét itt töltötte, ahol magára maradhatott a gondolataival, a kedvenc zenéivel, meg a klasszikusnak számító Exakta VX-szel, ami egyfajta búcsúajándék volt az anyjától, aki alig néhány héttel Eliza tizennegyedik születésnapja után Hawaiira költözött az új pasijával. Jimmy Stewart ugyanilyen fényképezőgépet használt a Hátsó ablakban – kétoldalt fekete bőrborítás, középen pedig fényes, ezüst sáv. A tetején vaskos, rovátkolt oldalú tárcsák, ha állított rajtuk, mély, magabiztos kattanással fordultak el. Eliza állandóan ott tartotta a fényképezőgépet a táskája oldalrekeszében, hogy azonnal előkaphassa, amennyiben váratlanul esztétikai természetű helyzet adódna. Fürge volt a keze, akár egy hatlövetűt markoló cowboyé, és mindig készen állt arra, hogy megörökítse a múló pillanatokat.

Úgy gondolta, a fotográfia azért a legnagyszerűbb az összes művészeti ág közül, mert egyszerre tud gyorséttermi kaja és gasztronómiai ínyencség lenni. Mert az ember pár óra leforgása alatt képek tucatjait lövi el, hogy aztán több tucat órán át tökéletesítgessen néhányat közülük. Tetszett neki a folyamat, amelynek a kezdete egy képzeletét megragadó kép volt, amely szervezett, módszeres és világos feladatok végrehajtása által valósulhatott meg: kikeverte a törzsoldatot, előhívta a negatívokat, kiválasztotta közülük a legjobbakat a nagyításhoz, majd figyelte, ahogy a formák kirajzolódnak a fehér fotópapíron. Mintha fordított mosoda lett volna: a meg-meglibbenő fehér papírokon lassan maszatos foltok tűntek fel, aztán kifüggesztette őket, hogy ezek a foltok örökre fixálódhassanak. Na és ott volt a környezet: az árnyékba merülő, alkonyi hangulatú helyiség, amelyben mintha minden úgy lett volna kialakítva, hogy a kreativitást szolgálja, kezdve a sötétkamra érzéki, vörös fényén, egészen a sekély, rezzenetlen folyadékot tartalmazó tartályig, amelyben úgy pihentek a képei, mint lehullott levelek valami medence felszínén. Ha nem volt ott senki más, akkor Elizának azzal sikerült megfeledkeznie a külvilágról, hogy a telefonját tartóra tette, és úgy bömböltette a Radioheadet vagy a Mazzy Start, hogy a kamra beleremegett minden ütembe. Ilyenkor a zene és a vöröses fény által alkotott burokban azt képzelhette, hogy rajta kívül nincs más a Földön. Talán ezért is volt, hogy elmerülve a szépség első jeleiben egy épp előhívott képen, teljesen megriadt, amikor valaki gyengéden megérintette a vállát.

Felemelt kézzel perdült meg, és lecsapott, mintha szúnyogra vadászna. A mögötte álló fiú előregörnyedve az arcára tapasztotta a tenyerét.

– Aú! A fenébe! – szakadt ki belőle.

Eliza a telefontartóhoz szaladt, hogy kikapcsolja a zenét. A fiú a pofon után összeszedte magát és elkezdett kiegyenesedni. Hihetetlenül magas termete volt. Eliza ingerült lett, mert pontosan tudta, ki áll előtte – ahogy az ember ráismer a magazinok címlapján a hollywoodi színészekre, még ha meg is vet mindent, ami a sztárságukkal együtt jár. Peter Roeslin volt az, a Hamilton kosárcsapatából.

– Megijesztettél – bökte ki a lány. Dühös volt rá, amiért meg kellett ütnie.

– Bocsánat.

A fiú csak állt ott a félhomályban, magasan és karcsún, mint valami kiszáradt fa sziluettje.

– Azok meg mik? – kérdezte, amikor felfigyelt a száradó képekre.

– Fotók. Keresel valamit?

A fiú nem bántódott meg a nyers hangtól.

– Ó, csak meghallottam a zenét. Az emeleten van megbeszélésünk. Diáktanács. – Közelebb hajolt az egyik fényképhez. – Ezeket miről csináltad?

– Semmi különösről.

– Tök szar vagyok a képzőművészetben. Marhára irigylem az olyanokat, mit te.

– Hát… kösz.

– Miért fekete-fehér az összes?

– Ez meg miért érdekel?

– Nem is tudom. Csak úgy. Bocs.

A lány most már szégyellte, hogy olyan goromba volt.

– Nem, semmi baj. Csak nem könnyű elmagyarázni. Úgy érzem, a fekete-fehér fotók valahogy becsületesebbek. A színekben nincs… őszinteség. – Ennél jobban képtelen volt megfogalmazni. Ha igazán válaszolni szeretett volna, akkor megmutatja, hogy a színes fényképeken a feketének mindig vöröses az árnyalata, vagy apró, sárgás pöttyök vannak benne. Hogy a fehér inkább krémszínű. Hogy a szürke gyakran a kék felé tolódik el. Eliza mindig is úgy gondolta, hogy a fikció jobban írja le a valóságot, mint a tények. (Legalábbis az ő valóságát.) A fekete-fehér képek hívebben tükrözték az általa látott világot, mint a színesek.

– Nézd, azt a gyereket! – mutatott Peter az egyik fotó felé. – Szegény kisöreg!

– Aha, tényleg elképesztő kis fickó.

A fiú épp Eliza kedvenc képét nézegette, amit egy magán általános iskola előtt készített, a Hamiltontól alig néhány saroknyira. A lány véletlenül épp arra járt, amikor a gyerekek megpróbáltak ábécé sorrendben felsorakozni egy tűzriadóhoz, körülvették, ruhája alapján viszont tíz évvel idősebbnek tűnt. Vasalt vászonnadrágot viselt, végig gombos inggel, kis, piros csokornyakkendővel – ebben a holmiban akkor sem lett volna menő, ha a fiú tényleg idősebb egy tízessel. Minden suliban voltak ilyen gyerekek. Csak állt ott a sor kellős közepén, pont ott, ahol lennie kellett, teljesen mozdulatlanul, miközben két oldalán a többiek morajló, elmosódó rajként keresték a helyüket. Az ember szinte látta, micsoda könyörtelen évek várnak rá a kamaszkorba érve – valóságos aknamező tárul majd fel előtte, csupa tánctermi visszautasítás és magányos péntek esték. A kisfiú a saját neveltetésének foglya volt. A sorsa megpecsételődött.

– Néha én is úgy érzem magam, mint ez a gyerek – jegyezte meg Peter.

– Viccelsz? Már hogyan is hasonlíthatnál erre a kölyökre?

– Hát tudod… Ahogy az ember igyekszik összekapni magát. Ahogy próbál rendesen viselkedni.

– Na és, mit csinálnál akkor, ha nem kellene folyton jófiúnak lenned?

A flörtölő hangütés nem volt szándékos, de egy sötétkamrában minden elég kacéran hangzik. Amikor Peter lenézett rá, a lány érezte, hogy szaporábban ver a szíve. Ez őrület. Hiszen semmit sem tudott erről a fiúról. Persze, tisztán tárgyilagos szempontból eléggé jóképű volt, de Eliza mindig is a művészi hajlamú rosszfiúkat kedvelte – azokat, akik már beruháztak az első tetkójukra, és huszonegy éves korukra úgy fognak kinézni, mintha járkáló, graffitivel borított falfelületek lennének. Vagy legalábbis azt képzelte magában, hogy ez tetszik neki. Valójában még sosem akadt komoly fiúja, és a szüzességét is teljesen véletlenül vesztette el egy ifjú művészek számára szervezett nyári táborban, egy sápadt, gót külsejű fiúval, aki fonnyadt virágokat festett. Most azonban, ott állva a természetellenes, vérvörösen derengő homályban, alig néhány centiméternyire a Hamilton gimi arisztokráciájához tartozó gyönyörű idegentől, hirtelen érezte, ahogy fellángol benne a vágy… legalábbis a vágy, hogy valaki megkívánja.

– Nem is tudom – felelte fojtott hangon a fiú. – Néha egyszerűen csak annyira elegem van az egészből. Minden nap edzésre menni. Letudni annyi házi feladatot, hogy ne legyen baj a suliban. Foglalkozni a barátnőmmel.

Eliza felidézte magában a lányt… Stacy akárki…

– Tudom, ki az. Barna, ugye? Alig látszik az arca a sminktől, nem?

Peter felnevetett, és Eliza még a sötétben is látta, mikor jött rá a fiú arra, hogy ezt nem kellett volna, ezért inkább újra a fényképeket kezdte nézegetni.

– Bárcsak én is tudnék valami ilyet csinálni! Bárcsak megtehetném, hogy…

– Mit?

A fiú szeme vörösesbarnának tűnt a sötétkamra fényében. Túl közel volt. Eliza felé nyúlt, magához húzta, a szájára tapasztotta a száját, és már fel is kapta a lányt. Eliza hallotta, ahogy a fixírfürdőből kiloccsan a vegyszer, és a padlóra csepeg. Peter a csókot egy pillanatra sem szakítva meg felültette az asztalra, a nyelve benyomult a lány szájába, keze felfelé siklott az inge alatt. Ekkor gyulladt fel a villany.

Az ajtót takaró fekete függöny résében vékony, szőke lány állt, a szája annyira tátva, mint amikor valami rajzfilmfigura a döbbenetét próbálja érzékeltetni.

– Hülye vagy? – szólt rá Eliza. – Ez egy sötétkamra! Kapcsold le a villanyt!

A lány sarkon fordult, és kopogó léptekkel elrohant – a zajuk vihogásra emlékeztetett.

– A fenébe! – hördült fel Peter.

– Kit érdekel?

– Stacy egyik barátnője. – Ezzel máris a lány után vetette magát, de a függöny előtt egy másodpercre lefékezett. – Figyelj csak… sajnálom…

Eliza megigazította magán az ingét.

– Nem számít.

A fiú már nyitotta a száját, hogy mondjon még valamit, de aztán inkább hagyta az egészet, és elfutott.

Elizát meglepte a saját viselkedése, a váratlan csókról nem is beszélve, de különösebben nem aggasztotta a dolog. Mert mi van, ha Stacy véletlenül tudomást szerez róla? Mi a legrosszabb, ami történhet? Leáll veszekedni vele? Netán verekedni? Ebben a mai világban tényleg olyan nagy dolog lenne egy csók?

A válasz ennyi volt: igen. Igen, nagy dolog volt.

Mire másnap reggel beért az iskolába, valaki már lefújta festékkel az öltözőszekrényét. Rajta egyetlen, hatalmas, fekete betűkkel írt szó: L-O-T-Y-Ó. Ugyanez állt azon a több száz, kék vonalas jegyzetlapon, ami kiömlött a szekrényből, mihelyt kinyitotta az ajtaját – akár valami cseppet sem szerelmes levelekből álló lavina. Az ebédlő minden szögletéből gyanakvó tekintetek fürkészték, és akadt jó néhány lány, aki a folyosón még került is egyet, hogy vállával megtaszíthassa.

Első nap megdöbbentőnek találta az egészet. A másodikon dühítőnek. Aztán ahogy egyre jobban elszigetelődött, minden egyes nappal egy kicsit még elkeserítőbbnek. Stacy és barátnői mesteri módon éltek a közösségi oldalak nyújtotta lehetőségekkel, ezért sikerült rendesen elterjeszteniük a hírt. Még az elsősök és másodikosok is értesültek a dologról, így bárhová ment is Eliza, mindenütt összesúgtak a láttán, volt nagy mutogatás és célzatos vigyorgás. A lányt, aki mindig is büszke volt arra, hogy nem kelt feltűnést, váratlanul kilökték a reflektorfénybe, ahol el kellett játszania a főszerepet a Skarlát betű nyavalyás, gimis előadásában.

A dolog minden szempontból, minden módon és minden formában hihetetlen és visszafordíthatatlan szívás volt.

Aztán minden még sokkal, de sokkal rosszabbá vált.

– Hahó, Judy – köszönt rá Eliza a recepción dolgozó ápolónőre. – Apu ébren van?

– Biztosan. Menj csak be hozzá.

– Kösz.

Elhaladt a pult előtt, majd végiglépkedett a folyosón, de annyira elmerült a gondolataiban, hogy elment az apja szobája előtt. Valami ostoba okból képtelen volt kiverni a fejéből, ahogy Peter délután odakiabált neki az udvaron. Annyira arra koncentrált, hogy semmibe vegye a fiút, hogy most képtelen volt visszaemlékezni, mit is mondott neki. Valamit az égről?

– Szia, apu.

– Lám csak, Lady Gaga személyesen – üdvözölte apja és felült az ágyában. A lány már hozzászokott ahhoz, hogy így lássa: ösztövéren, kopaszon, teledöfködve csövekkel, virágos köntösben, amin kívül mást nem is viselt.

– Újfent szeretnék hivatalosan is panaszt tenni ez ellen a név ellen.

– Te is tudod, hogy csak viccelek. Hozzád képest Gaga egy kibaszott banya. – Amennyire Eliza vissza tudott emlékezni, az apja mindig úgy káromkodott, mint egy matróz. Volt olyan házimozijuk, amin a kislány első lépéseit a többször is megismételt „nézd meg, baszki, hát tényleg jár!” kiáltás kísérte. Bár Eliza anyja eléggé elszántan hadakozott a folyamatos szitokáradattal, amikor lelépett, sikerült elveszítenie a jogot arra, hogy bárkiről véleményt formálhasson.

– Nem igaz. De azért kösz.

Eliza leült megszokott helyére az ablak mellé, és hozzáfogott a házi feladatához. Az apja tévét nézett és a nővérkéknek udvarolt. Brooklyni gyerekkora még mindig kellemesen érződött a beszédén. Bár a válás óta néhány nőnek felkeltette az érdeklődését, mindegyik elmenekült, mihelyt rájött, hogy a férfi még nem tette túl magát exfeleségen.

Csak még egy kis időre lenne szükségem, mondogatta.

De kifutott az időből, és bármilyen nehéz is elhinni, a hölgyek nem álltak sorba érte a kórház kapuja előtt.

Eliza az apja betegségéig alapvetően kiegyensúlyozott helynek képzelte a világot. Úgy gondolta, hogy leszámítva a szuper szerencséseket és szuper balszerencséseket, a legtöbb embernek életében tulajdonképpen nagyjából ugyanannyi rossz jut ki, mint amennyi jó. Vagyis ha úgy alakul, hogy valakit a gimijében a többség kiközösít egy buta csók miatt, akkor ennek a valakinek egyértelműen kijár valami jó. Ez így igazságos.

Csakhogy nem sokkal a sötétkamrában megesett tiltott eseményeket követően Eliza apja bement a kórházba, hogy kivizsgálják, miért fáj olyan furán és kitartóan a hasa, valamint miért van állandóan enyhe láza. Nem kellett hozzá drága vizsgálat, és a diagnózist máris közölte egy tárgyilagos onkológus, nagyjából annyi empátiával, mint amennyivel egy GPS egy elhibázott kanyart korrigálna: hármas stádiumú hasnyálmirigyrák. Az orvos ennyi erővel akár fekete köpenyes, kaszás alak is lehetett volna. Figyelembe véve, mennyi egyéb problémával kellett megbirkóznia, Eliza először el sem akarta hinni. A diagnózis ízelítő volt abból, amit mostanra az élet egyik alapigazságának tartott: a helyzet nem lehet annyira rossz, hogy ne tudjon tovább romlani.

Egy hónapon át csak sírt: sírt az órákon és a buszon, a szobájában és a különböző várótermekben, sírt, ha egyedül volt, és ha az apja mellett ült, miközben azt a kemoterápiás kezelést kapta, amiről az orvosok azt állították, hogy a hányingeren kívül sokat ne várjon tőle. A lány olyan mélységesen és végtelenül elkeseredett, hogy a bánat teljesen megváltoztatta. Akár egy fagyott végtag, érzéketlen lett és kemény. Korábban lesütött szemmel járt-kelt az iskolában, mint valami leprás. Most ha valami csaj megvetően nézett rá, miközben sorba álltak az ebédlőben, Eliza visszabámult, majd addig meredt rá rezzenéstelenül, míg a másik lánynak elfogyott a bátorsága, és kénytelen volt elkapni a pillantását. Az volt a legkülönösebb, hogy ezzel a fagyos viselkedéssel egyfajta presztízse támadt. (Végtére is, a „gáz” és az „ász” között is csak pár betű a különbség.) Barátkozni kezdett vele Madeline Seferis (akit csak Madeline Szifilisz néven emlegettek), egy híresen fiúfaló végzős, aki felfedte Eliza előtt a közöny kifejezésének egy újabb módját, amikor szűk szoknyát vetetett fel vele, hogy alaposan kisminkelve ellátogasson azokba a klubokba, ahol a kidobók nem kértek személyit, és az egyetemista fiúk állták a köröket. „Ha már ilyen a híred, akkor legalább szórakozz jól” – fejtegette Madeline.

Csakhogy Madeline múlt szeptemberben főiskolára ment, és Eliza újra magára maradt. A kemoterápia lassította apja tumorjainak növekedését, de hogy mi a jó hír, az relatív, amikor valaki egy halálos betegséggel néz szembe. Az orvosok hónapok helyett már egy évet jósoltak neki. Hát így lehet valakinek szerencséje úgy, hogy közben egyáltalán nem szerencsés. Így lehet az ember nyertes, miközben vesztésre áll.

– Vacsora! – lépett be a szobába egy ápolónő. Mindkét kezében tálcát egyensúlyozott, mintha felszolgálónő lenne.

Hozzáfogtak a túlfőzött pennéhez és émelyítően édes desszerthez. Eliza agyán átsuhant a gondolat, hogy az étkezések túlnyomó többségét már nem asztal mellett, hanem tálcáról fogyasztja.

– A doki szerint a sztenttel minden rendben, úgyhogy holnap már valószínűleg otthon leszek.

– Szuper.

– És veled mi van? Történt ma bármi izgi a suliban?

– Nem igazán. Illetve hát… Emlékszel Peterre?

– A tavalyi Peterre?

– Aha. Ma megszólított. Először azóta, hogy… te is tudod.

Az apja a fejét ingatta. Ismerte az egész történetet.

– Az a seggfej! Fogalma sem volt, mit veszít.

– Aha.

– Várjunk csak! – A férfi játékosan megbökte villájával a lány állát. – Ugye, nem érdekel a pasas?

– Viccelsz? Amikor tönkretette az életemet?

– Tudom. Jó anyád is tönkretette az enyémet, mégis tudod, hogyan érzek még mindig iránta.

– Igen. – Eliza tisztában volt apja érzéseivel, csak egyáltalán nem értette őket. Hogyan lehet tovább szeretni valakit, aki megcsalja, aztán faképnél is hagyja az embert? – És a válaszom: nem. Nem érdekel. Felőlem akár meg is dögölhet.

– Ez az én édes kicsi lányom!

Vacsora után Eliza puszit nyomott apja arcára, majd kimarkolt a pénztárcájából tíz dollárt, hogy ki tudja fizetni a kórházi parkolót. Képtelen lett volna egyedül ülni otthon, ezért elindult a Crocodile felé, hogy igyon valamit, és esetleg táncoljon is.

A bárban szóba elegyedett vele egy pasi. Úgy huszonkét éves lehetett, gondosan karbantartott, szőke afrofrizurával, az ostobák magától értetődő önbizalmával. Táncoltak. Smaciztak. Eliza pedig közben egyfolytában Peterre gondolt. Peterre, aki néha olyan benyomást keltett, mintha vörös csokornyakkendős kisfiú lenne. Peterre, aki hagyta, hogy a barátnője sárba tiporja Eliza jó hírét. Peterre, aki még mindig ezzel a barátnővel járt.

Dögöljön meg!

– Na, akkor feljössz hozzám? – tudakolta a szőke afrofrizurás pasas.

– Nem megyek fel idegenekhez – felelte Eliza. – De hazakísérhetsz.

A pasi közölte, hogy részéről rendben. Ezzel mind így voltak.

A Crocodile előtt párálló lehelet és cigarettafüst ködében burkolózva kis csoport punk ácsorgott. Eliza ráismert egyikükre, aki a Hamiltonba járt. Andy Rowen. A fiúnak vállig érő barna haja volt, és már kezdett megszabadulni vulkánkitörést idéző pattanásaitól, amik kiskamasz kora óta pokollá tették az életét. Eliza egyszer füvet vett tőle, és a fiú árengedményt adott neki.

– Eliza! – rikkantotta. – A jó életbe! – Olyan őszintén megörült annak, hogy iskolán kívül találkoznak, hogy a lány szinte már helyette is zavarba jött.

– Szia, Andy.

– Hová rohantok? Miért nem maradtok és lazítotok kicsit?

– Bocs, de már megyünk.

Andy Elizára nézett, majd a mellette álló fiatalemberre, és akkor leesett neki. A lány arra gondolt, be kellene őket mutatni egymásnak, de az istennek sem emlékezett a pasas nevére, akivel éppen hazafelé tartott. Talán J-vel kezdődött?

– Azért várjatok már egy kicsit! Akartok látni valami elképesztőt?

– Persze.

Andy felfelé bökött. Eliza a sötét messzeségbe bámulva követte a mutatóujja irányát. Az égbolt fekete bőrén élénkék pötty csillant, mint valami apró rés. Peter nem valami csillagról magyarázott?

– Nem tök haláli? – lelkesedett Andy.

Eliza tudta, hogyan érti. A „tök haláli” csak egy volt a különböző rokon értelmű kifejezések közül, amelyek mind azt jelentették: „menő”. Szuper, zsír, király, csúcs, baró. Valami oknál fogva azonban a lány úgy érezte, Andy rosszul használta a szót. A csillag tényleg halálosnak tűnt. Halálosan gonosznak, mint a Nyugati Boszorkány az Ózban. Gonosznak, mint egy olyan valami, ami sok fájdalmat okozhat.

Elizát egy egész gimnázium tartotta ringyónak. Az anyjával nem állt szóba. Az apja haldoklott. De ha egyvalamit megtanult az elmúlt év során, az annyi volt, hogy nem számít, mennyit szenved valaki, ez nem menti meg egy újabb adag szenvedéstől. Az a csillag pedig nagyon úgy festett, mintha azt ígérné, hogy a gyötrelemnek messze nincs vége.

Szóval halálos.

Andy

Másrészt viszont szuper volt, hogy nem kellett bent ülnie az órán.

Andy ledobta maga elé a deszkáját, és felugrott rá, majd hagyta, hogy az aszfalt simán elszállítsa a kampusz túlsó végéhez. Ha minden ilyen lehetne – ilyen erőfeszítésmentes, ilyen könnyű. Ha nem lenne a suli, amin át kell vergődni, a házi feladat, az a rengeteg elvárás. Ha az ember akkor kelhetne fel, amikor akar, benyomhatna reggelire egy adag Cini Minist, zenét hallgathatna, elszívhatna egy marihuánás pipát, aztán beautózna a suliba amikor (és ha éppen) kedve van bemenni valamelyik órára, már amennyiben a tárgy tényleg érdekli, a fennmaradó időben pedig egyszerűen csak a haverokkal lógna. Ha…

– Andy Rowen!

Midge Brenner: irodalmat tanított elsőben és másodikban, és a tanári kar több másik tagjával együtt Andy nemezise volt. Most, hogy már nem járt hozzá, nyilván hiányolta az órájáról, ahol annak idején minden áldott nap baszogathatta a lecke terén képviselt ellentmondásos álláspontja miatt. (Andy meglátása szerint a házi feladat léte nyilvánvalóan sérti az egyének istenadta jogát az élethez, a szabadsághoz és a boldogság kereséséhez.) Az utóbbi időben a nő már csak abban lelhette főnökösködő örömét, ha az órákon kívül próbálta lelombozni valamivel.

– Igen?

– Minthogy már végzős vagy, igazán elvárnám tőled, hogy tudd: a kampuszon tilos gördeszkázni.

– Tök kiment a fejemből, Ms. Brenner. Hibáztam.

Aztán Andy sebtében előadott egy kis ollie-t, mielőtt lepattant volna a deszkáról, hogy egyetlen rúgással a levegőbe repítse, és egy kézzel elkapja. Ez újabb extra homlokráncolást idézett elő Midge-nél. Nem mintha bármit is tehetett volna. Az embert nem igazán lehet bezavarni az igazgatóhoz, ha már eleve oda tart. Az ilyen baromságot kétszeres büntetésnek hívják.

– Köszönöm, Andy.

– Szóra sem érdemes.

Bár Andyt valóban az igazgató irodájába küldték, egyáltalán nem készült oda. Tavaly megállapodásra jutottak ugyanis Mr. Jesterrel. A fiú szabálysértései gyakorinak számítottak, ám korántsem súlyosnak, és az igazgatónak sem ideje, sem energiája nem volt foglalkozni minden egyes kihágással. Ezért aztán ha Andy csinált valamit, akkor egyenesen Suzie O-hoz, a diákok tanácsadójához kellett mennie.

Másként megfogalmazva: Andy ki lett szervezve.

Suzie O irodája a könyvtár második emeletén volt, kellő távolságra a Bliss Hallban dolgozó fasiszta hajlamú adminisztrátoroktól. Ebben az épületben béke honolt, mert ha tehette, senki sem töltötte a könyvtárban az idejét. Pontosabban senki a könyvtárosokon kívül, akik az asztaluknál lézengtek vagy a kölcsönző részben tébláboltak, ahol nagy vonakodva hajlandók voltak kölcsön adni a drágalátos könyveiket. A diákokat mintha elsősorban olyan tereptárgyaknak tekintették voltak, amiket le kell pisszegni. Egyikükkel egész hosszú beszélgetéseket lehetett folytatni, ami másból sem állt, csak abból, hogy csitt meg pszt. Andy a lépcsőn felfelé menet futtában tisztelgett a recepciós pult mögött ülő könyvtáros felé, és ezzel már ki is került a nő hatósugarából.

Amikor felért a második emeletre, meglátta Anita Gravest, aki a szemét törölgetve épp kilépett Suzie irodájából. Anita jó eséllyel a legrendesebb, legösszeszedettebb lány volt az egész iskolában. A családja baromi gazdag, ő maga baromi okos. Az a hír járta, hogy már a korai jelentkezési időszakban megkapta a Princetonról az értesítést arról, hogy felvették. Akkor meg mi a fenének bőg Suzie O-nak?

A diáktanácsadó sietve megölelte Anitát.

– Gondolkodj azon, amit mondtam, rendben?

– Igen. – A lány szipogott egy kicsit, aztán határozottan megrázta a fejét, és hirtelen cseppet sem tűnt szomorúnak. Olyan volt, mint mindig: okos, éber, rendíthetetlen.

– Szia, Andy – köszönt a fiúra, még rá is mosolygott, miközben elhaladt mellette.

– Szia.

Andy megfordult, úgy nézett a lány után. Csinos, ahogy az ideges természetű lányok sokszor helyesek tudnak lenni. Mint egy takarosan összegereblyézett kupac levél, amibe az ember késztetést érez, hogy fejest ugorjon, és szanaszét szórja a pázsiton.

– Hé, bármi legyen is, tutira nem éri meg a szomorkodást! – kiáltotta Anita után.

A lány nem nézett vissza, de egy pillanatra lassított, és ennél többet igazán nem lehetett elvárni egy ilyen csajtól.

– Inkább engem nézz, Rowen! – jegyezte meg Suzie az ajtófélfának dőlve. – Úgy sejtem, nem azért bukkansz fel a negyedik óra közepén, mert annyira hiányoztam.

Andy elvigyorodott.

– Ami még nem jelenti azt, hogy nem hiányzott.

– Na, gyere be.

Ahhoz képest, hogy iroda volt, Suzie szobája eléggé jól nézett ki. Volt benne egy puha, barna kanapé, ahhoz is elég hosszú, hogy az ember kinyújtózzon rajta, egy minihűtőszekrény, tele üdítővel, meg egy jókora kosár, amiben egy réteg gyümölcs alatt ott lapult egy halom igazi rágcsálnivaló – a titkos finomságokra Suzie csak a „gyerekkori elhízást előmozdító segédeszközök” kifejezéssel utalt. De a legjobb a sarokba állított tévé volt, amin alkalmanként meg lehetett nézni egy-egy dél környékén leadott filmet, ha Suzie-t jó kedvében találták.

Talán túlzás lett volna azt mondani, hogy barátok voltak, de elég rendesen kijöttek egymással ahhoz képest, hogy egyikük „viselkedésproblémás” végzős gimis volt, a másik pedig egy negyvenes éveiben járó, túlsúlyos tanácsadó. Andy bármiről képes volt beszélni a nővel: ivásról, drogról, csajokról, a saját borzalmas szüleiről, ilyesmikről. Persze nem rögtön volt így. Az első néhány alkalommal, amikor be kellett mennie a tanácsadóhoz, nem szólt egy szót sem a nőhöz, csak ült ott kicsengetésig és a falat bámulta. Suzie azonban agyafúrt volt. Egy nap úgy alakult, hogy meg sem próbált szóba elegyedni vele, csak betette a Trónok harca első évadát. És mintha ez nem lenne elég, ráadásul elkezdte a szereplőkkel együtt mondani a szövegüket. Ami már tényleg túl sok volt. Hogy lehetne utálni valakit, aki kívülről fújja a Trónok harca teljes epizódjait?

– És ma vajon minek köszönhetem a megtiszteltetést, Mr. Rowen?

– A szokásos. Túl jó a humorom Ms. Hollandéhoz képest. Irigykedik miatta.

– Sejthettem volna. Ennél pár falatot?

– Oreózzon le bátran a sárga földig.

Suzie odadobott neki egy kis, kék csomag kekszet.

– Na szóval… már csak öt hónap van hátra. Izgulsz?

– Hogy kikerülök erről a szemétdombról? Hiszen tudja.

– És mi a terved gimi után?

Andy egyáltalán nem szeretett olyasmiről beszélgetni, mint például a tervek. A felnőttek miért mind a jövő megszállottjai? Mintha nem a jelen lenne az, ami épp történik.

– Fogalmam sincs. Keresek valami munkát. Elköltözöm valahová Bobóval együtt. Deszkázok. Cigizek. Élvezem az életet.

– Remekül hangzik. Továbbtanulásra gondoltál?

– Hát tudja, totál kiment a fejemből, hogy jelentkezni kéne. Teljesen az én hibám.

– És a Seattle Central College? Felvehetnél néhány órát, megnézhetnéd, hogy tetszik. – Andy elfintorodott, Suzie pedig olyan védekező mozdulattal kapta fel a kezét, mintha tetten ért bűnöző lenne. – Csak megpróbálok realistán gondolkodni. Volt idő, amikor ebben az országban jelentett valamit a középiskolai bizonyítvány is. Mostanában viszont már szerencsésnek mondhatod magad, ha minimálbért kapsz érte.

– Engem nem érdekel a pénz.

– Nem erről van szó. Örülök, hogy nem érdekel a pénz. Én az unalomról beszéltem. Szerinted a suli pocsék? Pedig egy minimálbéres munkához képest maga az istenverte Burning Man fesztivál. Leszámítva persze azt az esetet, ha kifejezetten vágysz arra, hogy napjában nyolcmilliószor végezd ugyanazt a gépies mozdulatot.

– Lehet, hogy ezt szeretném.

Suzie elnevette magát.

– Aha, sejtem, hogy ezt hallod folyton a szüleidtől is…

– Nem – vágott közbe Andy. – Ők leszarják.

– Biztos vagyok abban, hogy nem így van.

– Azt hisz, amit akar.

– Én azt hiszem, hogy nem kellene elpazarolnod a benned rejlő lehetőségeket azzal, hogy hamburgert sütsz valami gyorsétteremben.

Andy megcsavarta és széthúzta az Oreo két lapját, majd nyalogatni kezdte a közéjük töltött fehér krémet.

– Már ne vegye zokon, Suzie, de ma marhára az idegeimre megy.

– Ez a dolgom.

– Azt hittem, az a dolga, hogy segítsen nekünk megbirkózni azzal a stresszel, ami már eleve nyomaszt minket.

– Az ideges természetű diákokat meg kell nyugtatni. A túlságosan lazákra pedig talán ráfér egy alapos seggbe rúgás. – A nő ültében elmutogatott egy kung-fu technikájú tunikán billentést.

– Az ideges természetűeket, mint Anita Graves? Ő mit keresett itt egyébként?

– Mindenkinek megvan a maga problémája.

– Elcserélném az enyémet az övére.

– Abban ne légy olyan biztos.

– Mi lenne, ha a változatosság kedvéért tényleg segítene valamiben? – Andy betolta a szájába az utolsó kekszet, és beszéd közben rágni kezdte. – Azt tanítsa meg, hogyan találjak valakit, aki lefekszik velem. Bobo újabban Máriának hív. Mint a Szűz Mária. Tök megalázó.

– Rendben. Első lecke: nem beszélj teli szájjal. Mert gusztustalan. Második lecke: tanulj tovább. A csajok szeretik, ha a pasiknak van valamiféle terve.

– Igen? Hát, magának is van állása meg minden, aztán mégsem látom, hogy a pasik sorba állnának, hogy berúghassák az ajtaját.

Andy ezt pusztán megfigyelés jellegű megjegyzésnek szánta, de mihelyt kimondta, a szobában fagyossá vált a légkör. Suzie már nem mosolygott.

– Jó gyerek vagy – jegyezte meg. – De van undok vonásod is.

Andy szeretett volna bocsánatot kérni, csak éppen nem tudta, hogyan fogalmazza meg. Már attól elfáradt, ha arra gondolt, hogy próbát tesz vele.

– Na mindegy – állt fel. Úgy lökte ki maga előtt Suzie ajtaját, mintha az belekötött volna.

Suli után Bobo már a parkolóban várta Andyt, türelmetlenül felpöckölve, majd visszacsattintva az öngyújtója tetejét. Szűk, fekete farmert, fekete Operation Ivy feliratú csuklyás felsőt viselt – mindkét ruhadarab csupa folt, szakadás és biztosítótű.

– Mária! – rikkantotta, és lehúzta füléről kókuszdióval vetekedő méretű fejhallgatóját. – Hát kiszabadultál! Amikor kirúgtak Holland órájáról, már attól féltem, örökre elvesztettünk.

– Született túlélő vagyok. Na, mi a mai program?

– A szokásos. Addig lógunk itt, míg el nem unjuk, aztán lelépünk. Szóltam mindenkinek, hogy hétkor találkozunk a Crocodile-ban. Ma este a Keddek játszik. – Bobo gyűrött cigarettadobozt húzott elő csuklyás felsője zsebéből, meggyújtott két szálat, majd az egyiket átpasszolta Andynek.

– Biztos, hogy nem akarsz próbálni egy kicsit? – kérdezte Andy.

– Te is tudod, hogy nem hiszek az ilyesmiben. Először egyébként is le kéne akasztanunk valami fellépést, vágod.

– Nem árt, ha az ember fel van készülve.

Bobo azonban a fejét rázta.

– Ne légy már ilyen töketlen! Inkább menjünk deszkázni.

Közösen portyáztak végig a Hamilton kampuszán, felugratva a korlátokra, átrepülve padok felett, megstuccolva egy-egy szemetest, míg a nap le nem ment, amikor is a gimis sportolók elkezdtek izzadtan és meggyötörten kiözönleni az edzőteremből. Ekkor bevágták magukat Andy kombijába, begyűjtöttek némi kaját a McDonald’sból, aztán elindultak a belváros felé.

A Crocodile-ba mindenféle életkorú emberek jártak, a hangosítás elég jó volt, a vendégek megjelenése kellemesen hanyag. Este hétkor már tömegpusztító fegyverként harsogott belőle a Rohadt Keddek nevű banda fülsiketítő, torzított őrjöngése. Andyék kólát rendeltek (amit jelentősen feljavított a Bobo hátsó zsebében tartott rumos flaska tartalma), és letelepedtek az egyik asztal mellé. Az első rész közepe táján megjöttek a többiek is: Jess, Kevin, meg Mizéria, Bobo csaja. Múlt héten zöldre festette a haját, és csúcs volt, ahogy kinézett.

Bevetették magukat a lelkesen vonagló tömegbe, hogy táncoljanak, bár ez Bobo és Mizéria esetében inkább csak csípőriszálást és smárolást jelentett. Andynek még a harsány zene ellenére is sikerült meghallania, hogyan koccannak össze nyelvpiercingjeik. Erről rettentően igyekezett tudomást sem venni.

Andy harmadikos korában, a legelső tanítási napon ismerte meg Mizériát, és azonnal fülig belezúgott. A lány elsős volt, de már akkor is magabiztos, menő, és a punk-rock tántoríthatatlan elkötelezettje. Sajnos, mielőtt Andy léphetett volna, a lány megismerte Bobót, és pár óra múlva már egy pár voltak. Andyt eleinte bosszantotta a dolog, de mit tehetett volna? A bandájukban mindig is Bobo volt az alfa-hím – viccesebb, őrültebb a többieknél, akit mindenki másnál kevésbé tartott vissza, hogy bajba kerülhet. Eddig már kétszer függesztették fel a suliban. Csoda lesz, ha valahogy elevickél az év végéig.

A zenészek kis szünetet tartottak, mire saját és mások verejtékében úszva visszamentek az asztalukhoz.

– Na és mikor játszik legközelebb a Perineum? – tette fel a kérdést Mizéria.

– Amikor ez a haver ír néhány új számot – felelte Bobo, és vállon bokszolta Andyt.

A Perineum az ő kétfős punk-rock/death metal bandájuk volt. Nyáron párszor a Rohadt Keddek előzenekaraként léptek fel, de azóta nem volt koncertjük. Az eltelt hónapok során Andy elég sok dalt írt, de ezek egyike sem felelt meg a banda énekesének, aki úgy látta, a zene és a dobhártya között ugyanaz a logikai kapcsolat áll fenn, mint a bokszoló és a bokszzsák között.

– Menjünk ki – vetette fel Mizéria. – Rá akarok gyújtani.

A Keddek frontembere, egy magát csak Csuromvérnek nevező nagydarab, vörhenyes hajú pasas már odakint ácsorgott a basszusgitárossal. Mind a ketten az eget bámulták.

– Ez azért tiszta őrület – jegyezte meg Csuromvér.

Andy is felnézett. A csillag olyan élénkkék volt, mint a kémialabor Bunsen-égőjében a láng közepe.

– Mi ez? – kérdezte. – Valami… olyan üstökös?

– Valószínűleg műhold – vetette oda Csuromvér.

Jess a fejét rázta.

– A műhold mozog.

– Nem mindig.

A bár ajtaja kinyílt, sörszag és erősítőre gerjedő gitárhang áradt ki rajta. Andy már azelőtt felismerte a lányt, hogy az meglátta volna. Eliza Olivi valami röhejes afrofrizurát viselő szőke faszi oldalán. A pasas jóval idősebb volt, és már totál beállt.

– Eliza!

– Szia, Andy.

A lányon látszott, mennyire odébbállna, de amikor Andy felmutatott a jeges fényű, kék csillagra, hosszasan meredt rá. Aztán úgy ment el, hogy el sem köszönt.

– Totál odavagy érte – gúnyolódott Bobo.

– Pofa be.

– Ugyan már, látszik, hogy elkerülhetetlen a dolog. Az egész Hamiltonban nincs nálad nagyobb szűz és nála nagyobb lotyó. Arra utazol, hogy beüt a valószínűség.

– Haver!

Bobo egyébként hülyeséget beszélt. Naná, hogy Andynek bejött Eliza. Mindenkinek tetszett. A különbség az volt, hogy ő már a kezdetektől fogva kedvelte, amikor a lány még csendben meghúzta magát a tantermek hátsó padjában. De minden megváltozott, miután Eliza összeállt Mizéria bátyjával, a kosarassal. Az a hír járta, hogy már vagy fél éve szexeltek a fotólaborban, mire a fiú csaja rájött. Andy mindig is nagyrészt légből kapottnak tartotta a pletykákat Eliza férfifaló természetéről, na de akkor miért húz el a lány a Crocodile-ból valami ismeretlen pasi társaságában egy teljesen átlagos hétköznap estén?

A fiú fejébe néha szöget ütött a gondolat, hogy van-e bármi fogalma az emberekről. Ott volt például, hogy a szüleiről egész addig azt hitte, szuperül kijönnek egymással, míg egyszer csak el nem váltak. És bár Bobót egyfajta testvérnek tekintette, az ő dolgaik is eléggé el voltak cseszve azóta, hogy Andy előző évben „megszegte az egyezséget”. Ugyan sosem beszéltek róla, de az egész úgy nehezedett rájuk, mint a Seattle-ben megszokott, egész eget betöltő felhők egyike, amiből napokon át hull az eső. Csak ebben az esetben Andynek nem esőcseppeket kellett elviselnie, hanem a sértések, gáncsok és az általános megvetés folyamatos rohamát.

– Mária – pattintott ujjaival Bobo. – Nagyon a gondolataidba merültél. Hívjak esetleg mentőt hozzád?

Andy hosszan kifújta a füstöt. Szeretett volna ezzel együtt minden szorongásától is megszabadulni. Na és, mi van akkor, ha Bobo zabos rá? Mi van akkor, ha Suzie O igazi faszfejnek hiszi? Mi van akkor, ha Eliza valami afrofrizurás lúzerrel kavar, Andy pedig valószínűleg harmincéves koráig sem veszti el a szüzességét? Az egészből igazán semmi sem számított. Ez a nap is csak egy újabb pocsék nap volt az életében, ami néha kifejezetten azt a benyomást keltette, mintha szar napok előállítására specializálódott nagyüzem lenne.

– Az élet szívás – bökte ki Andy. Közhely, persze hogy az, de attól még igaz.

Bobo bólintott.

– Fogd rá a kék csillagra – felelte, szándékosan pontatlanul idézve a Radioheadet.

Andy úgy ítélte meg, hogy a kék csillag remekül megteszi bűnbaknak. Középső ujját az ég felé tartotta.

– Baszódj meg, csillag.

Anita

Merész terv volt. Anita még akkor sem döntötte el, hogy tényleg belefog-e, amikor már elhaladt a Broadmoor lakópark portása, az öreg Steve előtt. Megnyomott egy gombot az Escalade napellenzőjén, hogy kinyissa a házukhoz vezető külön kaput. A felhajtó hosszú volt és egyenes, kétoldalt tölgyfák szegélyezték. Ezeket nemrég megnyesték, amitől a felső részük kifejezetten groteszknek tűnt – mint a milói Vénusz fában, csak éppen két csonka végtag helyett több ág is vissza volt vágva. Mintha azt üzenték volna: légy óvatos, vagy könnyen így járhatsz te is.

Anita behúzta maga mögött az ajtót. Luisa, a házvezetőnőjük épp a mosókonyha felé tartott, kezében egy hatalmas kupac ágyneművel.

– Hola, Anita.

– Hali, Luisa.

– ¡En español! – ragaszkodott hozzá a nő.

Anita a Hamiltonban spanyolt tanult, és a házvezetőnő időnként órákat adott neki a kötőmód rafinált rejtélyeiből, a ser és estar közti különbségről, és ha senki sem hallotta, akkor megosztott vele néhány szleng kifejezést, „egyenesen Bogotá utcáiról”, amit a lánynak senki más előtt nem volt szabad használnia.

– Hola, Luisa. ¿Cómo estás?

– Tűrhetően. Most, hogy a nagyszüleid visszamentek Los Angelesbe, nekiállok kitakarítani a vendégházat. Nem mintha sok dolgom lenne vele. Annyira rendszerető emberek!

– Yo sé.

– Az én nagyszüleim olyan pusztítást hagynak maguk után, mint egy hurrikán – mesélte Luisa. – A tieidnél alig látszik, hogy itt voltak.

– Si. Son locos.

– Están locos.

– Értem. Lo siento, Luisa, de egy kicsit figyelmetlen vagyok. Nem láttad apát?

– En la oficina.

– Gracias.

Apja dolgozószobája ránézésre nagyjából annyi melegséget árasztott, mint egy hűtőszekrény. Tulajdonképpen sikerült az otthonukban egyfajta vállalati tárgyalótermet berendeznie, hatalmas üveglapú asztallal, amely mögött drága, hipermodern szék állt. A falak mentén tucatnyi fém irattartó szekrény, a tetejükre pakolva szürke, műanyag dossziék. A helyiségben az élet egyetlen jelét (képletesen és szó szerint is) egy nagyméretű, kupolatetős, rozsdamentes acélból készült madárkalitka jelentette. Benne ugrált kapaszkodóról kapaszkodóra, sipákolva és mindent összecsinálva Bernoulli, a világ legboldogtalanabb jácintkék arája, miközben vágyakozva pislogott ki az ablakon. (Legalábbis Anitának ez volt a benyomása.)

Amikor belépett a dolgozószobába, az apja azt a fura, rózsaszín papírra nyomtatott újságot lapozgatta, amit egyedül olyanok kezében lehetett látni, akiknek az élete a pénz körül forog. A lány mindig is viccesnek találta, hogy az összes szín közül épp a rózsaszínt választották. Amikor lehetne khakiszínű, skótkockás, vagy bármi, ami rendes, üzletemberre valló nyakkendőre utal. Amikor azt látta, hogy apja a rózsaszín oldalakat olvasgatja, rögtön Barbie-babák, Hello Kitty-hátizsákok és Claire