Rolf Hermann

Illanó otthon

Fordította: Szanyi Ildikó

Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Szerkesztő: Tóth Ramóna Mirtill
Szöveggondozó: Kovács Ildikó
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence

© 2018 Rotpunktverlag, Zürich
© Szanyi Ildikó, 2022
© Napkút Kiadó, 2022

ISBN 978 615 6409 84 3

Támogatónk

Az e-könyv megjelenését támogatta a Nemzeti Kulturális Alap

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:
Rolf Hermann: Flüchtiges Zuhause (Erzählungen)
Edition Blau im Rotpunktverlag, Zürich, 2018

Anyámnak

S’il n’y avait pas
sur les sarments roux
ces petites flammes
personne ne saurait
que le printemps est là.

S. Corinna Bille
Vignes pour un miroir

Csengő hordalékkavics

Egyetemista koromban Bern egyik belvárosi kerületében laktam, nem messze a délkeletre fekvő Thuni-tóból eredő Aare folyótól, amely a hegyoldal kiugró részén létesített óváros körül vett egy szűk kanyarulatot. Nyáron, ha szabad időm volt, és ha a folyó vize elérte legalább a tizennyolc fokot, úszni mentem. Ritkábban egy barátommal. Gyakran egyedül.

Fürdőnadrágban és pólóban, hónom alatt egy törölközővel indultam útnak. Behúztam magam mögött a tetőtéri lakásom fából készült ajtaját, majd lesétáltam négyemeletnyi lépcsősoron, keresztülvágtam a berni utcák számomra különösen idegen nyüzsgésén, leereszkedtem egy vad bozóttal sűrűn benőtt lejtőn, átgázoltam a völgy alján – ösvényt keresve az egykori gázművek melletti lyukacsos, okkersárga fűcsomókkal benőtt aszfalton –, míg végül elértem a folyót.

Emlékszem, hogy egyszer a bicikliút szélén állva percekig bámultam a kékeszöld, a part közelében vélhetőleg lomha, de a folyó közepén gyorsan tovasikló vízfelületet, és hirtelen egy másik folyó partján láttam magamat – gyermekkorom és fiatalságom folyójánál, a Rhone partján. Ez az, amelynek forrása légvonalban csak pár kilométerre van az Aarétól, és Wallis német nyelvű részén Rottennek hívják. Azon a helyen nőttem fel, ahol a Rottent felduzzasztják, majd vizének egy részét energiatermelés céljából egy csatornán keresztül az alumíniumkonszernbe vezetik.

Tízéves lehettem, apámmal hazafelé tartottunk, és az autóval éppen a duzzasztómedence hídját szeltük át, amikor egyszer csak, a semmiből, a levegőt tompa csapásokkal felkavarva, egy helikopter repült a nyári nap elé. A Subarunk oldalsó ablakából láttam, ahogy a napfényben csillogó jármű egy hatalmas, fémkötelekre erősített tartályt ereszt a vízbe, majd rövid idő múlva ismét felemelkedik, és egy általunk nem látható helyre repül.

Hazaérve apám és én rögtön kiderítettük az oltási munkálatok okát. Pár kilométerre felfelé a folyón, baloldalt, egy egész hegyoldal állt tűzben. Gyorsan kiszálltunk az autóból és bementünk a házba, ahol anyám két fiútestvéremmel együtt már az erkélyen állt, és félig érdeklődve, félig elhűlve a szörnyű látványt bámulták. Apám egy távcsövön keresztül kémlelte a csaknem az égbe nyúló, óriási tűzhullámokat, közben pedig a munkálatokat kommentálta. Jelentette, hogy hány helikopter köröz az égen, hogy pontosan hol állnak a környező települések tűzoltói, és hogy mely területekre terjedtek ki a legkönyörtelenebbül a lángok. Sőt, még a minden irányba menekülő állatokat is felismerni vélte: rókákat, zergéket, kőszáli kecskéket, szarvasokat és őzeket. Látta, ahogy egy őz bukdácsolva, hanyatt-homlok inal a hegyoldalon a Rotten felé, amely azonban a sok olvadó víznek köszönhető magas vízállása miatt aligha tudott menedéket kínálni.

Már nem tudom, meddig álltunk aznap este az erkélyen. Időközben több hétig tartó napi rituálévá vált számunkra, hogy figyelemmel kísérjük a meredek terepen nehezen folyó oltási munkálatokat. Ahogy az újból és újból fellángoló parázs két méter mélyen az erdő talajába ágyazódott, úgy ásta belém magát az a jelenet, amit apám a távcsövön keresztül látott, hogy végül éjjelente álmaimban is visszatért. Állok a Rotten bal partján és nézem a bömbölő őzet. Magánkívül rohangál fel és alá a szemben lévő parton, egyik patáját a vízbe helyezi, visszahúzza, majd ismét bömbölni kezd. Mögötte lobogva ég az erdő. Közöttünk a Rotten egyre hevesebben visz magával mindent, ami az útját állja: fatörzseket, sziklatömböket, hídpilléreket. Amikor a helyzet egyre kilátástalanabb lesz, tüzes szikrák peregnek az égből, és egész nádasok válnak a lángok martalékává, az őz új lendületet vesz, élesen bömböl még egy utolsót, és a feltornyosuló hullámok közé veti magát. Kétségbeesetten nyújtom ki mindkét karomat, de egy homokkal és sárral teli hullám már magával ragadja az állatot és ide-oda rángatja.

Egy műanyag labda után futó kutya ugatása zökkentett ki az ábrándozásomból. Eltelt néhány másodperc, míg az Aaréban úszó és a látóteremben felbukkanó és eltűnő embereket már nem vízben sodródó farönkként vagy egyéb uszadékként észleltem. Enyhe bódulatban pakoltam le a cuccaimat, és egy szál fürdőnadrágban sétálni kezdtem a folyóparton az árral szemben, majd egy, az állatkert közelében álló, alacsony híd korlátjára másztam és beleugrottam a vízbe.

Alámerültem a folyó erős sodrása által hordott kövek és kavicsok csengésébe, zörgésébe, csörgedezésébe, zümmögésébe, csörömpölésébe, surrogásába és halk zúgásába. Úgy tűnt, mintha egy ezerhangú elektromos kórus csendülne fel a mélyben, ami minden bizonytalanságot a közvetlen érthetőség legcsengőbb hangján tesz bizonyossá.

Azóta több mint két évtized telt el. Lassanként úgy tűnik, mintha én is csengő kavicsokat görgetnék magam előtt. És ha a véletlen is a kezemre játszik, a kavicsok vetemedhetnek, egymásra rakódhatnak, és talán még az is megtörténhet, hogy néhány kő kiemelkedik a víz felszínéből, és egy képzeletbeli, ideiglenes menekülési útvonalat képez, ami megmentheti a bömbölő őzet a pokoltól.

A vágányokat néztük

Az időnek hangja volt, ami még akkor sem némult el, amikor minden megállt. A hang akkor is itt maradt és zümmögött. A zümmögést néha elfojtotta a hangosbemondóból kiáramló recsegés, távoli állomások közlése vagy egy késés bejelentése. Azután újra megjelent, míg el nem nyomta egy mozdony éles sípolása, a fékek fülsiketítő csikorgása a puszta fémen, a megállásra kényszerített kocsisor lihegése és a hirtelen nyitódó ajtók sziszegése. Morajló homály szállta meg Leuk vasútállomását, és kísérte a gyorsan le- és felszálló utasokat, majd a koreográfia füttyszóval záródott. Az éles trillasíp indulást jelzett a mozdonyvezető számára. Az acélmonstrum, melynek útját völgymenetben vagy hegymenetben jelölték ki, sziszegve és csikorogva, lihegve és fújtatva lendült újra mozgásba. Bár a mi életünkben is adódna ilyen választási lehetőség!

A két, kelet felé Milánóig vagy akár Budapestig, nyugati irányban Franciaországig és Spanyolország déli csücskéig elnyúló vágány gyermekkorom háza előtt fonódott össze egy nyomtávba. A távolság hangja folyton jelen volt, de nem fogtam fel, mint ahogy azt sem, hogy a közeli állomás épülete az állandóság és a mulandóság terme volt.

Ennek a területnek a közvetlen szomszédságában nőttem fel, egy ház tetőterében, ahová a falak felvezették az elviharzó vonatok vibrációját. A lakás Ágnes nénié volt, akinek a fia, Ármin vezette a szomszédos fűrészüzemet. A csípőproblémákkal szenvedő Ágnes az első emeleten lakott, Ármin, feleségével, Margittal a másodikon, mi pedig, a szüleim, a fiútestvéreim és én, a harmadikon. Lakásunk három kis tetőtéri szobából és egy parányi konyhából állt, ahol csak a tűzhely mellett egyenesedhetett ki az ember. A ház északi oldalán egy keskeny erkély csüngött, ami kevésbé volt alkalmas hosszú szabadtéri tartózkodásra, sokkal inkább arra, hogy az alatta lévő lakásoknak árnyékot adjon. Ennek ellenére emlékszem, hogy anyámmal gyakran integettünk róla a vonatoknak. Időnként mosolyogva intett vissza néhány utas. Más alkalommal, amikor egyedül álltam az erkélyen, pofákat vágtam. Némán ujjongtam magamban, amikor egy-egy utas megrökönyödve nézett vissza.

Naponta hatszor súlyosan megrakott tehervonat száguldott el a ház mellett. Amikor az utolsó is elhaladt, általában már ágyban voltam. Először egyre hangosodó zümmögést lehetett hallani, ami idegesítő dübörgésbe váltott, végül olyan zúgást és zakatolást, amitől még a ház is megremegett. Télen, amikor a felsővezetékre ráfagyott a hó, kékessárga szikrákat szóró, sercegő fényvisszaverődés töltötte be a szobámat, amitől teljesen lázba jöttem. Ha rajtam múlt volna, Leuk alámerül az örök télbe, és pirkadatig megállás nélkül tehervonatok zúgnak el mellettem.

Anyám és én szinte mindennap kiálltunk az erkélyre, ellentétben a ház többi lakójával, akik viszont alig használták a sajátjukat. Az ő életük a ház előtt játszódott. Ahova meghozták, ahol tárolták, aprították, majd ahonnan elszállították a fát. Ahol vevőket fogadtak, körbevezettek, üzleteket kötöttek és számlákat írtak. Amennyire rendszeres ütemet szabtak az akkoriban félóránként érkező vagy induló regionális és gyorsvonatok, annyira kaotikus és fenyegető volt ez az üzleti világ. Ez bizonyára azzal is összefüggésben volt, hogy Ármin, anyám unokatestvére gyakran volt rosszkedvű. Folyamatosan helyreutasította az alkalmazottait, tehetségtelennek tartotta őket, és mind az ötöt megfenyegette, hogy a következő hibánál azonnal elbocsátja. Sokszor a feleségén, Margiton töltötte ki a haragját, aki az irodai adminisztrációt végezte. Olyankor durván szidalmazta. Mivel Margit éppolyan heves volt, mint a férje, a viták többnyire hőbörgő kiabálásba váltottak, amit csak Ágnes néni tudott lecsillapítani. Ágnes az alkalmazottak elfojtott nevetése közepette karjuknál megmarkolva választotta szét a kakaskodókat. Sántikálva és szitkozódva tolta őket maga előtt a házba. Bezárta az ajtót, és a lépcsőházban móresre tanította őket.

Amikor ötéves voltam, megszületett Diego, három évvel később Florian, majd újabb három év múlva a szüleim másik otthon kerestek. Kezdettől fogva világos volt számukra, hogy a tetőtéri lakás csak átmeneti hajlék lehet. Azonkívül az elektromos berendezések lerakata, amelyet apám egy Wallis tartomány francia részén lévő vállalat megbízásából épített fel, folyamatosan növekedett, és nagyobb régiót igényelt. Időközben a szüleim eleget spóroltak. Telket vásároltak és építkezni kezdtek. Csaknem minden szabad percünket az építkezésen töltöttük. Apám csöveket és vezetékeket fektetett, falat húzott, gipszelt, festett, tetőt fedett. Anyám segített, ahol tudott, és közben ránk vigyázott. Vasárnaponként ellátta azokat, akik hétvégén is segítettek a házépítésben: a két nagyapámat, öt nagybácsimat, hét unokatestvéremet. Mindannyian rendkívüli tehetséggel megáldott iparosok voltak, és szélsebesen végezték a munkájukat. Olyan gyorsan haladtak, hogy a bérmálkozásomat már az új házban is meg tudtuk volna ünnepelni. Csakhogy ez is, mint minden fontosabb egyházi ünnep, elsősorban a nagycsalád eseménye volt, és jó alkalom arra, hogy egyúttal a leuki vasútállomás mellett lévő tetőtéri lakás búcsúünnepe is legyen.

Április közepén, egy ragyogóan szép vasárnap került rá sor. Kátrányolaj maró szaga úszott a levegőben, mivel a vasúti munkások napokkal korábban a sínek küszöbét impregnálták. Ennek ellenére a rokonok türelmesen álldogáltak a fűrészüzem előtt. Ágnes, Ármin és Margit egyaránt jó hangulatban várták a partit. Együtt vonultunk fel az utcán, elhaladtunk az iskola mellett, majd az új, kis tujákkal szegélyezett otthon frissen aszfaltozott kapuja előtt. A templom az utolsó helyig megtelt. Nagyapával, anyám apjával a harmadik sorban ültünk, egymás mellett. Bérmakeresztapám kiválasztása könnyű volt. Nagyapától volt szerencsém megtanulni kártyázni, illetve a nyugodt és jóságos modora, mint például a felszabadult jókedve játék közben, mindig is mély benyomást tett rám. Kártyázásnál a szelídségét háttérbe szorította a hangos vidámsága, mintha legalább a játékasztalnál megnyílna előtte a lehetőség, hogy az életét – sok találékonysággal és némi szerencsével – saját kezével alakíthassa. Mindig kacsintva csapta le a kártyát az asztalra, gurgulázva nevetett, és a megszerzett lapokat szélesre tapogató kézmozdulatokkal helyezte be a korábban húzottak közé. Amikor csak tudtam, vele voltam a játékban – és vele soha nem veszítettem.