A szerző korábbi kötetei

Találkozások I – Az idegen

Bíborbetűk

Fény a dombok mögött

A szív szabadságharcosai

A messziről jött fiú

Most élsz

A fekete rózsa

A fényfestő

Az aranyműves fia

Kétszáz éves szerelem

Még látlak odafenn

Az élet hangja

Porlik, mint a szikla

A leggazdagabb árva

Elsuttogom százszor

Vakrepülés

Légikisasszonyok – trilógia

Copyright © Bauer Barbara, 2023

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv Hegyi Péter

Szerkesztő Detre Zsuzsa

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-475-824-2

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Minden lépés nyomot hagy. Ahogy a gondolatok és az érzések is az örökkévalóságban keringenek.

A Te életed sem a születéseddel kezdődött. És nem is ért véget. A történeted bennünk él tovább…

ÉN

Az utolsó pillanat kapujában állok. Talán már csak egyetlen lélegzet… És nem teszek semmit.

MI

Apró volt, és fényes. Egészen sima felület, mintha sosem takarta volna kéreg, mintha mindig látszott volna az erezete. És mintha sosem lett volna nagy és tekintélyes.

Valaha hinta függött rajta, láncra fűzött, piros. Olyan, ami magasra repít, a fák koronája felé, ahol a galambok turbékolnak, fiókák születnek, ahonnan minden, ami lent marad, az apróbbnak látszik. Arra a rövid pillanatra onnan fentről.

Fent és lent.

Az élet már csak ilyen. Hullámvasút. Állomások közötti mélységek és magasságok.

Séta közben összeszorítottam a markomat, mintha erőt meríthetnék az apró kis tárgyból. Szúrta a tenyeremet, de nem bántam. A fájdalom a valóságban tartott.

Fa, a kérge egészen sötét, belül fényes, szinte aranyló, a formája pedig… Újra kinyitottam a markomat, megforgattam a tenyeremben. Van belőle több is. Mindig másikat veszek kézbe. Megsimítom, nézem a formáját. Mind mást mutat. Vagy csak mást látok bele. Arcokat, szemeket, kanyargó utakat, keszekusza képeket, sárkányt vagy éppen egy összegömbölyödött magzatot.

Valójában dió. Apró, lapos metszet. A természet egy gyönyörű szelete.

Emlékszem, hideg, ködös este volt. A kemencében égett a tűz, az asztalon még szinte sercegett zsírjában a frissen sült hús. Forró gőze megremegtette a fagyos levegőt. Ott szorongtunk mind a kemence körül, sálban, meleg kabátban, a karácsony csodáját várva. A forralt bor, a friss kenyér, az aranyosra pirult hús szétáradt belül, felmelegített. Mindnyájunkat fehér ködfátyol lengett körül. Jószagúan, ahogy nagy gusztussal ettük a különös karácsonyi vacsorát, vibrálva, ahogy nevettünk, szertefoszolva, amikor elhallgattunk, és csak a lélegzetünk hagyott nyomot. A köd újra és újra körénk telepedett.

Ekkor láttam először ilyet. Egy marékra való diószeletet. Apró kis fűrésszel metszett korongokat, benne a dió húsának helyét, mint megannyi kis krátert, a megcsontosodott erezetet, mint folyók kiszáradt medrét vagy éppen hegygerincet.

Ajándék. Benne egy vén diófa évszázados emléke, egy öreg fa termésbe szorított ereje.

A kezembe fogtam, egyenként nézegettem, boldog voltam, egyszersmind átjárt egy megmagyarázhatatlan érzés. Furcsán szorított. Könnyet csalt a szemembe, mélyről, távolról érkezőt.

Ez nem csak egy ajándék, futott át a gondolat.

Emléket kaptam akkor, ott.

Séta közben, a nyáresti alkonyat fényében, kezemben az emlékkel valahol egészen távol jártam. Utólag azt mondanám, kerestem valamit, de egyszerűen csak késztetést éreztem, hogy elinduljak. Találkozni akartam vele, noha azt sem tudtam, kivel. Vagy csak nem mertem kimondani.

Poros, állott volt a levegő, napok óta nem esett. Bogarak kerestek menedéket, a hárs körül darazsak zúgtak, a túlérett, lepotyogott cseresznye maradványai fölött muslincák keringtek, és a szúnyogok sem kíméltek. Mintha csak felvertem volna őket az esti elcsendesedésükből, előrajzottak a magas fű közül, amit még nem szárított ki a nyári forróság. Még éltette a tavaszi áradás.

Szabad tenyeremmel rászorítottam a súlyos kilincsre, és mint mindig, mély levegőt vettem. Mintha egy másik világba lépnék, mindannyiszor úgy éreztem.

Sosem féltem a különös helytől. Sem sötétben, sem egyedül, akkor sem, amikor még nem jelentett mást, mint valami majdani, akkor még távolinak tűnő helyszínét a visszatekintésnek. Amikor még úgy gondoltam, nekem itt egyelőre nincs dolgom, majd csak nagyon sokára, a korábbi távolságból nem is igen értelmezhető idő múlva. Akkor még úgy bolyongtam a sorba rendezett egykori életek között, mint egy zárt világ körül. Mintha egy könyv fölé hajolnék, amit becsukhatok, mintha egy ház mellett mennék el, amit bezárhatok. Hisz amit itt találok, annak mind vége, nincs folytatás, a feliratok is mutatják. Élt. És a dátumok… ott az eleje és a vége is. Nincs tovább.

Azóta sok minden változott.

Már nem voltam olyan távol tőle, már nem egy csukott könyv vagy lezárt ajtók mellett vitt az utam.

Átvágtam a sírok között.

Egyre több évszám keresztezte az enyémet, megjelölve a sorsomat. Elindultam körbe, mentem a megszokott úton, ismeretlenek és ismerősök között. Kerestem. Valakit vagy talán valamit, de egyre inkább úgy éreztem, nem jó helyen vagyok. Nem sírok között van, ami után kutatok.

Megálltam a dombtetőn, elnéztem a fejfák felett. A nap már lemenőben volt, bearanyozta az eget. Szürke keresztek sziluettjei sorjáztak előttem, mintha a fény felé menetelnének. Vibrált a levegő, és a szürke had egyenletes ritmusban masírozott velem. Megmozdult tán a föld is, háborgott a lelkem, de nem sírt, nem fájt, nem dühöngött. Érzések nélkül hánykolódott, képek nélkül emlékezett. Csak a lángba borult ég húzott magához egyre közelebb, miközben a testeket őrző föld hullámzott a lépteim alatt. A sírkert peremén őrt álló, jeltelen fejfákból húzott sorfal szétnyílt előttem és a következő percben már ismét a temetőn kívül találtam magam.

Hagytam, hogy a lábam vigyen, nem gondolkodtam. Csak a tenyeremben lapuló apró metszetre figyeltem, az egykori élet vékony szeletére. Múlt és jelen között cikáztam, emlékeket hajszoltam, bár nem találtam őket. Még a szememet is lehunytam. Vártam a suttogást. Kopott kövek, öreg fák, hepehupás járdák hangját. Régi hinták, időtlen épületek, egykori kőoszlopok meséjét, borospincék mélyének sóhaját, harangok játékát, a forrás énekét. Ám bármennyire füleltem, mintha csak gúnyt űzne velem a világ, ordított a némaság.

Árnyas zugban, fényesre kopott kőpadra roskadtam le, mint aki hosszú ideje loholt. Rám sötétedett. Körülöttem szomorúfüzek lecsüngő zsenge ágai, új hajtásai simogatták a talajt, és bár nem járt a levegő, az est nyugalma mozdulatlanságot hozott, a fűz mégis hajladozott. Mintha minden más megállt volna. Talán az idő is. Hangtalan, néma lett a világ. Eltűntek a fények, felhő nélkül bújtak el a csillagok, és a hold sem ragyogott. Mint egy feketére festett vászon, éjszakai lepel, úgy borult rám a hűvös éj. Mert lehűlt a levegő, szinte fagyossá vált a nyáreste. Belülről borzongott, és a feltörni vágyó könnycseppek dermedt jégcsapokként szabdalták az elém táruló képeket.

A fűz is lassan leengedte hajladozó ágait, mint vállát ejtő aggastyán, egészen összement. Hosszú karjai sötét árnyakként terültek szét körülöttem.

Mozdulni kellene, gondoltam, de valami helyhez kötött. Nem engedett.

Ekkor a fűz újra megmozdult, szétnyílt a sötétben, miközben az ég szinte meghasadt, utat engedve a fénynek. Talán a hold felől érkezett, egyetlen kósza fénynyaláb. Utat tört az ágak között, körbevette a mozgást, egy emberformát öltött árny lomha lépéseit.

Előtűnt az ágak közül, és egyenesen felém tartott, jött, egyre közeledett. Ott volt karnyújtásnyira, mégis időt hagyva, lassan érkezett.

Hátulról érte a fény. Nem fedte fel, arctalanul hagyta, ezüstös derengéssel rajzolta körül, máskor eltűnt mögötte, kidomborítva körvonalát. Már ott állt mellettem, sejtettem ködszerű testét, éreztem ismerős szagát, keserű ízét, érzékeltem közelségét és végtelen távolságát. Ott volt, mégis messze, egyszerre volt jelen és távol is, mellettem állt, mégis körbevett, láttam, de nem kellett néznem őt.

– Hát itt vagyok! – hallottam a hangját. – Kerestél.

Vártam, hogy kibontakozzék a sötétből. Tudni akartam, ki szól hozzám. Látni akartam az arcát, az ismeretlent, noha tudtam, ki ő. Éreztem. Belülről jött a felismerés, de azonnal elhessegettem a gondolatot. Hisz képtelenség. Háborgó lelkem csupán gúnyt űz velem. Meresztettem a szememet, és az árnyak furcsa játéka felszívódott, mint a köd. Ekkor megérintett. Összerezzentem.

– Félsz tán? Korábban azt mondtad, nem félsz tőlem. Talán emlékszel. Ordítani akartál, de csendben maradtál.

– Akkor honnan tudod? – szaladt ki a számon, és azonnal körbe is kémleltem. De nem láttam senkit, aki észrevehette volna, hogy magamban beszélek.

– Meghallok olyat is, amihez nem kellenek szavak. Most is kerestél, és látod, itt vagyok.

– Kerestelek?

– Már egy ideje.

– Akkor miért éppen most jöttél?

– Mert készen állsz.

– Készen állok? Mire?

– Hogy megérts dolgokat.

Latolgattam a szavakat. Abban sem voltam biztos, hogy valóban elhangoztak, de ott voltak a levegőben, könnyedén lebegtek, miközben súlyosan rám telepedtek.

Füstös hangja a fénnyel együtt távozott. Ismét teljes lett a sötétség. Már azt gondoltam, az imént valóban csak az elmém játszott velem, amikor a semmiből újra mozgás támadt. Most a másik irányból bukkant fel. Ezúttal nem kísérte fény, a sötétség burka vette körül. Fáztam, de én nem húzhattam a fekete takarót fagyos lelkemre. Nem fedhettem el magam, mint ő, aki láthatatlanul tárta fel magát, és hangtalan szólított.

Leült mellém, helyet szorítva magának. Odébb csúsztam a kőpadon. Éreztem, anélkül, hogy megérintett volna, mégis kihasított magának a térből egy darabot.

Ültünk a padon.

Velem nézte a tóvá szélesedő forrás vizét, aminek felszínén a sötét éjszaka nem létező fényei tükröződtek, nyugodt peremén az érzéseim fodrozódtak, míg ott, ahol a forrás eredt, ott, ahol szakadatlan volt a visszafogott morajlás, ahol szűnni nem akarón rajzolódtak ki újabb és újabb örvények, remegő vízgyűrűk évszázadok óta már, ott minden kisimult, mint egy állóképen, ahol a pillanat öröklétre kárhoztatott.

– A halál nem büntetés – szólalt meg váratlanul.

Valóban ezt gondolom?, kérdeztem önmagamat válasz helyett, bár nem is kérdezett. Közölt, mintha ismerne, mintha tudná, időnként merre visznek belső monológjaim.

– A halál az élet utolsó pillanata – folytatta –, ami kimerevített képpé változik, de ez nem kárhozat, nem gondolod?

Engem szólított. A gondolataimmal beszélgetett. Azt várja, feleljek.

– Mindenki bűnös – vetettem oda. – Eredendő bűnnel születünk. Még az idők kezdetén eljátszottuk a halhatatlanságot, nem? A halál a bűn következménye, a végső büntetés. A bűn zsoldja a halál, Isten…

– Elég! – szólt, és én elhallgattam. – Azt hiszed, a Mindenható ült ide melléd? – kérdezte gúnyosan.

Nem volt válaszom.

– Nem is hiszel benne! – nevetett fel, de amilyen hirtelen és hangosan vett körbe a hangja, olyan váratlanul támadt ismét némaság. Ez most vád?, merengtem.

– Akkor ki vagy? – szegeztem neki a kérdést.

– Miért kérdezed? Tudod te azt, hiszen találkozni akartál velem.

– A kettő ugyanaz – néztem mélyen a szemébe. De abban a percben el is rántottam a fejem. A mind ez idáig arctalan jelenség sötét, mélyreható tekintete a zsigereimig hatolt, szinte felnyársalt. Nem bántott, nem éreztem benne gonoszságot, rossz szándékot, ahogy jóságot sem. Szenvtelen volt, de nem üres. Az ereje szokatlan. Valahonnan a végtelenből érkezett, és oda is tartott. Keresztülhatolt rajtam, mintha csak ott lennék a földi lét egy alkotóelemeként, amin átfut a fény. A szeme… mintha nem is egy szempár lenne, csupán fényforrás, ahogy a teste köd, a hangja füstös gomolygás, mégis éreztem magam mellett. Helyet szorított magának, körbevett, talán át is járt, nem tudom.

– Isten és a halál? – kérdezett vissza.

– Amennyiben mindenről Isten dönt, akkor igen. De, mint magad is mondtad, én ebben nem hiszek.

– Akkor miben hiszel?

– A sorsban – feleltem vállrándítva.

– Ki írja?

– Ki tudja? – kérdeztem vissza.

– De mindenképpen úgy gondolod, hogy a döntés más kezében van? – ingatta a fejét, mint aki valóban eltűnődik azon, amit gondolok.

Találkozni akartam vele. Óvatosan rá sandítottam. Valóságos volt a maga valótlanszerűségében. És igen, hányszor, de hányszor átfutott fejemen a gondolat, hogy szemtől szemben akarok állni vele. Ezért jártam a temetőben. Már azt megelőzően is, hogy… hogy lett volna kihez mennem. És ezért kerestem helyszíneket. Utcákat, házakat, köveket, nyomokat. A forrás vizét, emlékeket, hátha valahol meglelem. Ezért futottam az esőben, a szőlők között, amikor villámokat szórt az ég, és a lelkem majd meghasadt. Azt reméltem, ott találkozhatunk. Ott elmondhatom, amit gondolok. Az ég dörrenésébe kapaszkodva ordíthatok.

De nem találtam sehol. Akkor sem, amikor még úgy gondoltam, ha találkozunk, változtathatok.

Hiszen az utolsó pillanatig van remény.

– Miért éppen most?

– Mert ma már válaszaid is vannak, nem csak kérdéseid.

Meglepett, amit mondott.

– Ó, talán tartottál a kérdéseimtől? – kérdeztem kihívón, de provokációm nem ért célt. Higgadt maradt.

– Nem magam miatt. Elhiheted, láttam már ezt-azt az életben – az életben, ismételtem az abszurd gondolatot magamban, de hallgattam. – Ez nem rólam szól, hanem rólad – folytatta nagylelkűen. Szinte atyáskodón. Megráztam magam. Itt ülök a Halállal egy padon, és nem érzek haragot.

Mert igen, tudom. Ő jött el hozzám. Őt kerestem.

Kitártam a tenyeremet. El is feledkeztem róla, hogy ott szorongatom a kezemben. Az apró metszetet.

– A Halál vagy! – mondtam ki egyszeriben.

Oldalra pillantottam, de ekkor már nem volt ott. A hűlt helye sem.