Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

XX.

XXI.

XXII.

XXIII.

XXIV.

XXV.

XXVI.

XXVII.

XXVIII.

XXIX.

XXX.

XXXI.

XXXII.

XXXIII.

XXXIV.

XXXV.

XXXVI.

XXXVII.

XXXVIII.

XXXIX.

XL.

XLI.

XLII.

XLIII.

XLIV.

XLV.

XLVI.

XLVII.

XLVIII.

XLIX.

L.

LI.

Befejezés

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Victor Hugo

IZLANDI HAN

fordította:
Németh Andor

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-929-5 EPUB
ISBN 978-963-559-930-1 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

A mű eredeti címe:
Han d’Islande

első kiadás: 1823.
az elektronikus változat az 1957. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító
Georg Anton Rasmussen (1842 – 1914)
festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

I.

Nem látom át, mondta Cornu király.
Ki az ördög lehet; várjunk tehát,
Mert innen még nem jött senki soha.
H. tábornok: A pokol lázadása

Látta-e? - Hát látta valaki? - Én nem láttam.
- Hát ki látta? - Tudom is én?
Sterne: Tristram Shandy

- Lám, mire juttatja az embert a szerelem, Niels szomszéd! Ez a szegény Guth Sternsen se heverne most itt ezen a nagy, fekete kövön kiterítve, mint egy tengeri csillag, amit a dagály felejtett ott, ha nem járt volna más a fejében; mint hogy a bárkát javítgassa, vagy apjának és öreg cimboráinak hálóját foltozza. Szent Usuph, a halász, vigasztalja meg bánatában!

- Bizony, bizony - felelt egy reszketeg, rikácsoló hang - Gill Stadt, a vőlegény, az a szép fiatalember, aki ott fekszik mellette, se került volna érré a sorra, ha nem bolondult volna Guth után s nem ment volna el szerencsét próbálni azokba az átkozott roeraasi bányákba, hanem inkább azzal töltötte volna ifjúságát, hogy kisöccse bölcsőjét ringassa nádfödeles kunyhójuk füstös gerendái alatt.

Niels szomszéd, akihez az első szavait intézte, közbevágott:

- A maga emlékezőtehetsége, Olly anyó, vénül a korral. Gillnek nem is volt öccse s ezért lesz még nagyobb a bánata szegény özvegy anyjának, akinek a kunyhója most egészen üres maradt. S ha felpillant az égre, hogy vigaszt keressen, csak a roskadozó tetőre esik pillantása, melyről gyermekének üres bölcsője csüng le, ki felnőtt, siheder lett és meghalt.

- Szegény asszony - mondta a vén Olly. - Mert hát a legényt nem is sajnálom. Az ő hibája, hogy elpusztult. Minek is ment el Roeraasba bányásznak.

- Már az igaz, hogy ezekben a pokoli bányákban - mondta Niels apó - egy rézfityinget sem ér az ember élete. Igaz-e Braal koma?

- Az is bolond, aki bányásznak megy - mondta a halász. - A hal maradjon a vízben, az ember meg ne menjen a föld alá, ha élni akar.

- Hátha csak azért ment el bányamunkásnak, hogy elvehesse a jegyesét? - kérdezte valaki az emberek közül.

- Kár az embernek kockára tenni az életét - jegyezte meg Olly - mert nincs az az érzelem, ami felérjen vele, vagy pótolni tudná. No hisz szép nászágyba fektette Gill Stadt a kedvesét.

- Talán a fiatalember halála feletti kétségbeesésében ölte vízbe magát a lány? - kíváncsiskodott megint valaki.

- Hát azt honnan veszi? - szólt közbe vastag hangon egy katona, keresztültörve a tömegen. - Én ismertem ezt a lányt. Ez csakugyan jegyben járt a fiatal bányásszal, akit nemrégiben összezúzott egy sziklatömb a Roeraas közelében levő Storwaadsgrube tárnákban. De egyik pajtásomba is szerelmes volt. És tegnapelőtt, amikor éppen be akart surranni Munckholmba. hogy a szeretőjével megünnepelje jegyese halálát, bárkája nekiment egy Sziklának, felborult és a lány a vízbe fulladt.

Nagy zsivaj keletkezett: - Az már nem lehet igaz, katona uram - kiabálták a vénasszonyok. A fiatalok hallgattak, Niels szomszéd pedig alattomban megismételte Braal halász előtt bölcs szentenciáját. „Lám, mire juttatja az embert a szerelem!”

A hadfi már-már komolyan megneheztelt a vénasszonyokra, akik meghazudtolták. Szemükbe is mondta, hogy a quiragothi barlang vén boszorkányai, mire az asszonyok is haragra lobbantak s nem voltak hajlandók szó nélkül lenyelni a durva sértést. Azonban egy éles és parancsoló hang „Csend legyen, nyelvelő”-t kiáltott, ami véget vetett a vitának. Mind elhallgattak, mint ahogy a kakaskukorékolás elnémítja a tyúkok csipogását.

Mielőtt azonban folytatnék történetünket, tán nem lesz haszontalan leírni a helyet, ahol lejátszódik. Az olvasó nyilván magától is kitalálta már, hogy ama komor épületek egyikében vagyunk, amelyeket a társadalmi könyörület és előrelátás emel az ismeretlen hulláknak, abban az épületben, mely utolsó menedéke azoknak a halottaknak, akiknek nagy része oly nyomorult életet élt. Ott tolonganak a közömbös érdeklődők, a jóindulatú, ' vagy epés megfigyelők, a barátok és a kétségbeesett szülök, akiket a hosszú és elviselhetetlen aggodalom már jóformán minden reménytől meg- S fosztott. Ama távoli korban s azon a kevéssé civilizált földön, ahova olvasóinkat visszük, még nem g alakították át a hullakamrákat leleményesen riasztó és ízléstelen gyászos épületekké, mint sárból és aranyból épült fővárosainkban. A napvilág nem tumulus alakú nyíláson hatolt be művészi domborművekkel ellátott boltozat alatt a nyugvóhelyekre, amelyek még az élet megszokott kényelmét sem nélkülözik s ahol párnát tesznek a halott feje alá, mintha csak aludna. Ha megnyílt az őr ajtaja, a mezítelen és undorító hullák látásába belefáradt szem nem pihenhetett meg elegáns bútorokon és vidám gyermekeken, mint manapság. A halál egész rútságában, egész borzalmában volt jelen ott. És senki sem gondolt arra, hogy zörgő csontjait szalagokkal és bóbitákkal díszítse föl.

A fenti beszélgetés egy tágas, sötét teremben folyt, melyet a sötétség még tágasabbá tett. A terem egy alacsony, négyszögletes ajtón, mely a drontheimi kikötőre nyílt, és a mennyezetbe durván vágott nyíláson keresztül kapta a napvilágot, mely színtelenül és fakón hatolt be esővel, jégesővel vagy hóval keverve, aszerint, amilyen az időjárás volt, és emelte ki a homályból a kiterített holttesteket. A termet egész szélességében karmagasságú vaskorlát választotta ketté. A közönség négyszögletű ajtón át jutott be a terem első felébe, a terem másik felén hat hosszú, fekete gránitlap feküdt párhuzamosan egymás mellett. Egy-egy kis oldalajtón jutott be mindegyik szakaszba a kamra őre segédjével együtt; lakásuk a tengerpartra támaszkodó épület hátsó részében volt. A bányász és jegyese egy-egy márványlapon feküdt. A leány holttestén már látszottak a kezdődő felbomlás nagy, kék és bíborvörös foltjai, amelyek az erek hosszában lepték el tagjait. Gill vonásai megkeményedtek és elkomorultak a halálban. Holtteste azonban oly rettenetesen meg volt csonkítva, hogy senki sem ítélhette meg, vajon valóban olyan szép volt-e, amilyennek az öreg Olly mondotta.

Ez eltorzult maradványok előtt vette kezdetéta megilletődött tömeg közepette az a beszélgetés, amelyről hűen beszámoltunk.

Egy nyurga, öreg, száraz férfi, aki keresztbefont karral és lehorgasztott fejjel ült a terem legsötétebb szögletében egy törött zsámolyon és úgy viselkedett eddig, mintha oda sem figyelne arra, amit beszélnek, hirtelen felállt és így kiáltva: - „Csend legyen, nyelvelők”, megragadta a katona karját.

Mindenki elhallgatott. A katona hátrafordult és hangosan elnevette magát, mikor megpillantotta a különös közbeszólót, akinek ványadt arca, ritkás, piszkos haja, hosszú ujjai és rénszarvasbőr gúnyája ugyancsak indokolttá tette a vidám fogadtatást. Az asszonyok azonban, akiket a jelenléte egy pillanatra megzavart, újra morogni kezdtek: - Ez a Spladgest őre. - A halottak pokoli házmestere. - Az ördöngös Spiagudry.

- Csend legyen, nyelvelők! A boszorkányok szombatja van ma? Menjetek a seprűtökért. Mert ha nem siettek, maguktól repülnek el. Hagyjátok békén Thorn istennek ezt a tiszteletre méltó ivadékát.

Aztán elbűvölő fintort igyekezvén arcára varázsolni, Spiagudry a hadfihoz fordult:

- Hogy is mondta, vitéz úr? Ez a nyomorult fehérnép...

- Vén gazember - morogta Olly. - Persze, nyomorult fehérnépeknek nevez bennünket, mert értünk csak harminc askalint[1] kap, ha a karmai közé kerülünk, míg minden nyomorult férfi holttestéért negyven jár neki.

- Csend vénasszonyok - ismételte Spiagudry.

- Olyanok ezek a pokolfajzatok, mint az ördög katlanja. Mihelyt forr bennük valami, mindjárt rotyognak. De mondja csak, vitéz úr, hőse a kardnak, a bajtárs, akinek ez a Guth a kedvese volt, megöli magát elkeseredésében, hogy elvesztette öt?

Itt kitört a sokáig visszafojtott robbanás.

- Halljátok a hitetlent, a vén pogányt? - rikácsolt egyszerre húsz éles, rekedt hang. - A negyven askalinért, amit egy-egy hulláért kap, a halálát kívánja valakinek.

- És ha úgy volna? - jelentette ki a Spladgest őre. - Nem azért tartja-e magát a mi kedves királyunk és parancsolónk, V. Keresztély, Szent Hospicius áldása rája, minden bányamunkás hivatott pártfogójának, hogy kincstárát gazdagítsa silány porhüvelyükkel, ha meghalnak?

- Nagy tisztesség a királyra, mondhatom - jegyezte meg Braal halász -, hogy mészárszékeddel hasonlítod össze a kincstárt, magadat meg a személyével, Spiagudry szomszéd.

- Szomszéd! - fakadt ki az őr megbotránkozva a bizalmaskodó kifejezés felett. - Szomszéd! Tán inkább szállásadódnak neveznél. Mert bizony meg- eshetik, kedves csónakos polgártárs, hogy egy napon ideköltözködöl hozzám vagy egy hétre e hat szép kőágy egyikére. Egyébként pedig - folytatta jókedvre derülve - csak azért beszéltem annak a vitéznek a haláláról, mert tudni szeretném, vajon tovább öröklődik-e az öngyilkosság hagyománya ama nagy és tragikus szenvedélyek következtében, amelyeket az effajta hölgyek szoktak ébreszteni az emberben.

- Ejnye, no, te hullaőr - mondta a katona -, hová akarsz kilyukadni szeretetre méltó fintoroddal, mely az akasztott ember végső vigyorgásához hasonlít?

- Jól beszélsz vitéz - felelte Spiagudry. - Nemhiába mondom, hogy több ész van Thorn zsandárjának sisakja alatt, aki kardjával és nyelvével győzte le az ördögöt, mint Izland történetírójának, Isleif püspöknek mitrája, vagy székesegyházunk leírója, Shoenning professzor négy szegletes fövege alatt.

- Én meg azt mondom neked, vén bőrzsák, hogy jobban teszed, ha faképnél hagyod jövedelmező állásodat és fölvéteted magadat Bergenben az alkirály ritkasággyűjteményébe. Szent Belfegorra mondom, arannyal fizetik ott a ritka állatokat. De mondd már, mi a csodát akarsz tőlem?

- Ha az ide szállított hullákat vízből fogták ki, a díj felét át kell engednünk a halászoknak. Én arra akartalak megkérni, Thorn zsandár dicső örököse, hogy beszéld rá szerencsétlen baj társadat, ne fojtsa a vízbe magát, hanem válasszon valami más halálnemet. Hiszen úgyis mindegy neki s mért kívánná kárát halálában egy szerencsétlen keresztény léleknek, aki szállást ad holttestének? Ha már Guth halála ilyen kétségbeesett cselekedetbe kergeti...

- Ez az, amiben tévedsz, irgalmas és vendégszerető házmester, mert az én bajtársamat aligha fogod vendégül látni étvágy gerjesztő hatágyas fogadódban. Azt hiszed, nem vigasztalódott meg már rég a leány halála fölött egy másik valkűrrel? Hidd el nekem, szakállamra mondom, rég unta már Guthot.

E szavakra a vihar, amely az imént egy pillanatra Spiagudryt fenyegette, újult és rettenetes erővel sújtott le a meggondolatlan katonára.

- Micsoda? Nyomorult fráter! - rikácsolták a vénasszonyok. - Hát ez a hála? Érdemes is szeretni az ilyen semmiházikat.

A leányok még hallgatták. Sőt egyik-másik akarata ellenére jóképű legénynek találta a megátalkodott katonát.

- Ó, ó - szólt a katona -, már készültök a boszorkányszombatra? Hiszen még Belzebubot is kirázza a hideg, ha egyszer egy héten arra van kárhoztatva, hogy ezeknek a banyáknak a kórusát hallgassa.

Ki tudja, hogy végződött volna az újabb vihar, ha egy kívülről jövő zaj nem vonta volna magára e pillanatban az általános figyelmet. A lárma egyre fokozódott, majd egy sereg félmeztelen gyerek szaladt be nagy tolongva és kiabálva egy leterített saroglya körül, amelyet két ember hozott a Spladgestbe.[2]

- Honnan hoztátok? - kérdezte a házmester a saroglyás emberektől.

- Az urchtali partokról.

- Oglypiglap! - kiáltott fel Spiagudry.

Most kinyílt egy oldalajtó, s egy alacsony, bőrgúnyába öltözött lapp mutatkozott, aki intett a két saroglyahordozónak, hogy kövessék. Spiagudry is követte őket s az ajtó becsukódott mögöttük még mielőtt a kíváncsi tömeg kitalálhatta volna a saroglyán fekvő holttest hosszúságából, hogy férfit hoztak-e, vagy nőt.

Még efölött tanakodtak, amikor Spiagudry társával megjelent a második teremben s egy férfi holttestét fektették az egyik márványlapra.

- Rég nem érintettek ujjaim ilyen szép ruhákat - mondta Oglypiglap, fejét csóválva s lábujjhegyre állva előkelő kapitányi ruhát akasztott a halott fölé. A halott feje meg volt csonkítva, tagjai véresek voltak. A házmester többször is leöntötte vízzel egy törött, öreg csöbörből.

- Szent Belzebubra mondom - kiáltott föl a katona -, ez a tiszt az én ezredemből való. Megálljunk csak. Tán éppen Bollar kapitány, aki afölötti bánatában, hogy nagybátyja meghalt... Eh, hiszen örökölt. Talán Randmer báró. Tegnap föltette kártyára egész birtokát, de holnap visszanyerheti ellenfele kastélyával együtt. Vagy Lory kapitány volna, akinek a kutyája a vízbe fúlt? Vagy Stunck strázsamester, akit megcsalt a felesége? De hát ilyesmi csak nem ok, hogy az ember fejbe durrantsa magát.

A tömeg egyre szaporodott. Ebben a pillanatban egy fiatalember, aki a kikötő felé tartott, megpillantotta a csődületet, leszállt a lováról, a kantárt lakájának kezébe nyomta és belépett a Spladgestbe. Egyszerű útiruhában volt, széles, zöld köpönyegben, oldalán karddal. Kalapjáról gyémántos boglárral odatűzött fekete toll hullt nemes arcába és csiklandozta hosszú gesztenyeszínű fürtöktől árnyékolt magas homlokát. Sáros csizmáján és sarkantyúin meglátszott, hogy messziről jön.

Mikor belépett, egy alacsony, tömzsi ember, aki köpenyben volt, mint az ifjú s kezei óriási kesztyűbe voltak bújtatva, éppen azt felelte a katonának:

- Honnan veszed, hogy öngyilkos lett? Oly kevéssé öngyilkos ez, mint ahogy a székesegyház sem gyulladt ki magától.

Mint ahogy a kétélű kard két sebet ejt, úgy provokált két feleletet ez a mondat.

- A templomunk? - mondta Niels. - Most fedik be rézzel. Azt mesélik, hogy Han gyújtotta föl, az a nyomorult, hogy munkához juttassa a bányászokat, köztük Gill Stadtot is, aki most itt fekszik.

- De hogyan is merészeled - szólt közbe a katona - azt mondani nekem, nekem, aki a munckholmi helyőrség második íjásza vagyok, hogy ez az ember nem lőtte magát agyon?

- Nem bizony. Ez az ember gyilkosságnak lett áldozata - felelte hidegen a kis ember.

- Na lám. Halljátok a prófétát? Hagyd csak, kis szürke szemed semmivel sem lát világosabban, mint kezeid, melyeket nyár közepén is vastag kesztyűbe bújtatsz.

A kis ember szemében haragos tűz gyulladt ki.

- Katona! Imádkozz védőszentedhez, nehogy ez a kéz egy napon ott hagyja nyomát az arcodon.

- Nono! - kiáltott a katona haragra lobbanva. - Gyere ki velem az utcára. - Majd abbahagyta s hirtelen hozzátette: - Különben holtak előtt ne essék szó halálról.

A kis ember valami idegen nyelven mormolt néhány szót és eltűnt.

Ekkor egy hang szólalt meg:

- Az urchtali partokon találták.

- Az urchtali partokon? - kérdezte a katona. - Éppen ott kellett ma reggel kikötnie Dispolsen kapitánynak, aki Koppenhágából volt érkezőben.

- A kapitány még nem jött meg Munckholmba - mondta egy másik hang.

- Beszélik, hogy az Izlandi Han a partokon kóborol mostanában - szólt oda egy negyedik.

- Akkor lehetséges, hogy ez az ember éppen a kapitány - mondta a katona - és Han gyilkolta meg, mert mindenki tudja, hogy az izlandi úgy tud gyilkolni, hogy áldozatai öngyilkosoknak látszanak.

- De miféle ember is az a Han? - kérdezték többen is egyszerre.

- Óriás - szólalt meg valaki.

- Törpe - felelte a másik.

- Hát nem látta senki?

- Aki először látja, utoljára látja.

- Csönd! - szólt az öreg Olly. - Azt mondják, csak három ember beszélt vele: ez az átkozott Spiagudry, özvegy Stadtné és... ez a szegény Gill, akit itt látunk, de akinek szerencsétlen is volt ezért az élete is, a halála is. Csitt!

- Csönd! - mondták egyszerre többen.

- Most már egészen biztosra veszem - szólt a katona -, hogy aki itt fekszik, Dispolsen kapitány. Hisz megismerem az acélláncot, amellyel foglyunk, Schumacker ajándékozta meg, amikor elutazott.

A fekete tollforgós fiatalember hirtelen közbeszólt:

- Biztosra veszitek, hogy Dispolsen kapitány?

- Szent Belzebub érdemeire mondom, biztosra - mondta a katona.

A fiatalember indulatosan lépett ki a körből.

- Rendelj egy csónakot Munckholmba - mondta szolgájának.

- De uram, hát a tábornok?

- Elviszed hozzá a lovakat. Holnap megyek hozzá. A magam ura vagyok! Nem? Gyerünk, már esteledik és sietnünk kell. Szerezz bárkát.

A szolga engedelmeskedett s egy darabig szemmel tartotta ifjú gazdáját, aki eltávolodott a parttól.

[1] ascalin: Victor Hugo által kreált kifejezés, melynek valószínű eredete a germán (izlandi: skildingur; norvég: skilling) silling szó, ami aprópénzt jelent. (a Digi-Book Kiadó megj.)

[2] Spladgest: hullaház.

II.

Melléd fogok ülni, te pedig mesélni fogsz
valami kedves történetet, hogy megcsaljuk az időt.
Rev. Maturin, Bertran

Az olvasó már tudja, hogy Drontheimben vagyunk, mely Norvégia négy legjelentékenyebb városa közé tartozik, noha sohasem volt az alkirály székhelye. Abban a korban, amelyben történetünk játszódik - 1699-ben - Norvégia még Dániához tartozott és alkirályok kormányozták, akik Bergenben laktak, annak az ízetlen gúnynévnek ellenére, amellyel Tromp, a híres tengernagy illette a várost, mert nagyobb volt, szebb és enyhébb, délebbre fekvő, mint Drontheim.

Ha az ember a Drontheimről elnevezett öbölbe érkezve megpillantja a várost, kellemes képet alkot róla magának. Az eléggé széles kikötő, amelybe ugyan nem futhattak be mindig egyformán könnyen a Hajók, abban az időben olyan volt, mint egy hosszúra nyúló öböl, amelyet jobbról dán és norvég, balról pedig idegen hajók szegélyeztek, mert ezt a megkülönböztetést írták elő a rendeletek. A háttérben látszott a jól művelt lapályon elterülő város, melynek házai közül kiemelkedtek a székesegyház csúcsba szökő tornyai. Ez a templom - Shoenning tanár könyve után ítélve, akire Spiagudry hivatkozott tudákosan az imént - egyike a legszebb gótikus épületeknek. Shoenning tanár leírása abból az időből származik, amikor még nem rongálták meg a gyakori tűzvészek a templomot. Legmagasabb tornya tetején a drontheimi luteránus püspökség megkülönböztető jegyét, a pásztorkeresztet hordta.

A város felett a kéklő messzeségből felmerültek a kolei hegyek fehér és karcsú ormai, mint egy antik korona hegyes keresztvirágai.

A kikötő közepén, egy ágyúlövésnyire a parttól, a hullám ostromolta sziklák tömegén magányosan emelkedett ki a munckholmi erőd, a komor tömlöc, amelyben akkor egy fogoly senyvedt, aki hosszú ideig tartó szerencséje, majd sorozatos balszerencséje révén sok szóbeszédre adott okot.

Schumackert, aki alacsony sorból származott, ura elhalmozta kegyeivel, majd letaszította Dánia és Norvégia főkancellári székéből az árulók padjára, ahonnan vérpadra hurcolták s csak kegyelemből került a két királyság legfélreesőbb zugában levő magányos tömlöcbe. A saját pártfogoltjai buktatták meg anélkül, hogy joga lett volna hálátlansággal vádolni őket. Panaszkodhatott-e, hogy leszakadt alatta a lépcső, amelyet csak azért emelt oly magasra, hogy magasan legyen?

Annak a férfinak, aki megalapozta a nemességet Dániában, látnia kellett tömlöce mélyéről, mint osztozkodnak meg méltóságain azok, akiket ő tett hatalmassá. Ahlefeld gróf, halálos ellensége lépett a főkancellári örökségbe; Ahrensdorf tábornok főmarsalltól függöttek a katonai kinevezések és Spollyson püspök lett az egyetemek főfelügyelője. Egyetlen ellensége, aki nem neki köszönhette emelkedését, Guldenlew Ulrik Frigyes gróf volt, III. Frigyesnek, Norvégia alkirályának törvénytelen fia. Ez volt a legnagylelkűbb közöttük.

E szomorú munckholmi szikla felé tartott meglehetős lassan a fekete tollas fiatalember bárkája. Hirtelen tűnt le a nap a magányos erőd mögött, melynek tömege felfogta már annyira lapos sugarait, hogy a Larsynni keleti dombok parasztja a maga közelében látta sétálni a munckholmi erőd legmagasabb körtornyán felállított őr tétova árnyékát.

III.

Ha meg tudom értetni vele szemem beszédét, ha mikor
gyengédséget fejez ki, nem néz rám olyan... hogy’
mondjam, ostoba, élettelen kifejezéssel;
ha egyszóval, lesüti előttem szemét, nyert ügyem van.
Kotzebue: Adelaide de Wolfingen

Ó! Szívemet mi sem sebezte meg érzékenyebben!...
Egy erkölcstelen fiatalember... fel merte rá emelni
a szemét. Pillantásával beszennyezte tisztaságát!
Claudia! A puszta gondolat kihoz a sodromból!
Lessing

- Andrew, mondja meg, hogy egy félóra múlva fújjanak takarodót. Sorsyll felváltja Ducknesst, Maldivius pedig felmegy a nagy torony lapos tetejére. Figyelmesen szemmel kell tartam a tájat a schleswigi oroszlánerőd irányában. Ne felejtsék el leadni hét órakor az ágyúlövést, hogy felhúzzák a kikötő láncát. Azaz, hogy nem. Be kell várni Dispolsen kapitányt. Sőt ellenkezőleg, meg kell gyújtani a világító fáklyát, meg kell nézni, hogy a walderhogi ég-e, amire ma parancsot adtak. Főleg frissítőkről kell gondoskodni a kapitány számára. - Majdnem elfelejtettem: Toric Belfast, az ezred második íjásza kétnapi áristomot kap, mert egész nap távol volt.

Így beszélt a strázsamester a munckholmi kapuőrség füstös, fekete boltíve alatt, az alacsony toronyban, amely a kastély első kapuja fölött emelkedett.

A katonák, akikhez szavait intézte, abbahagyták a játékot, vagy feltápászkodtak fekhelyükről, hogy eleget tegyenek rendeletéinek. Aztán helyreállt a csend.

Ebben a pillanatban szabályosan váltakozó evezőcsapások hallatszottak kintről. Ez végre nyilvánvalóan Dispolsen kapitány lesz - mondta a strázsamester, kinyitva az öbölre néző kis rácsos ablakot.

Valóban csónak kötött ki lenn, a vasajtó alatt.

- Megállj, ki vagy! - kiáltott le nyers hangon a strázsamester.

- Nyissátok ki a kaput - hangzott alulról. - Biztonság és béke.

- Nem lehet bejönni. Van-e belépési engedélye?

- Van.

- Majd mindjárt utána nézek. Ha hazudik, védőszentem érdemeire mondom, meg fogja kóstolni az öböl vizét.

Lecsukta a rácsos ablakot, hátrafordult s magában dörmögött:

- Még mindig nem a kapitány.

Fény gyulladt ki a vaskapu mögött, csikorogtak a rozsdás lakatok, fölemelkedtek a sorompók, a kapu kinyílt s a strázsamester szemügyre vette a pergament, amit az újonnan érkezett nyújtott feléje.

- Mehet! - mondta. - Megálljon csak - szólt hirtelen. - Hagyja csak künn süvege boglárját. Államfogházba nem lehet ékszerrel bemenni. A rendelet értelmében ez alól a szabály alól „csak a király és családtagjai, az alkirály és családtagjai, a püspökök s a helyőrségi parancsnok képeznek kivételt”. Ön ugyebár egyik kategóriába sem tartozik.

A fiatalember szó nélkül lecsatolta a tilalmas boglárt s fizetség gyanánt odadobta a halásznak, aki idáig hozta. A halász pedig, attól tartva, hogy meg találja bánni nagylelkűségét, igyekezett minél előbb messzire jutni a vártól.

A strázsamester a kancellári hivatal könnyelműségéről morgott valamit, amely nyakló nélkül osztogatja a belépési engedélyeket, s visszatette helyükre a nehéz vasrudakat. Míg nehéz csizmáinak kopogása visszhangot vert a kapuőrség csigalépcsőjének fokain, a fiatalember, aki ledobta köpenyét válláról, gyors léptekkel átsietett az alacsony torony fekete boltozata alatt, majd a hosszú gyakorlótéren, a tüzérségi fészer mellett, ahol néhány széjjelszedett vén szakállas ágyú hevert, amilyeneket ma a koppenhágai múzeumban látni, miközben egy őrszem keményen rákiáltott, hogy távozzon a hangár közeléből. Eljutott a felvonóhídig, amelyen pergamenjének újabb átvizsgálása után keresztülengedték. Ott egy katona csatlakozott hozzá, akivel biztos léptekkel - mint aki otthonos az ilyen helyeken - átvágott ama négy négyszögű udvar egyikén. amelyek a nagy köralakú udvart övezik. E köralakú udvar közepén idomtalan, nagy kerek szikla áll, amelyre a schleswigi Oroszlánkastélynak nevezett erődöt építették. A körtorony Oroszlánszívű Jonathán schleswigi hercegről kapta nevét, aki ide csukatta be testvérét, Rolfot, a törpét.

Nem áll szándékomban leírni a munckholmi kerek tornyot, már csak azért sem, mert ha bezárnám az olvasót egy állami tömlöcbe, jogosan fogná el félelem, hogy aligha tudna elmenekülni a kerten át. Pedig hát nem úgy van. mert a schleswigi Oroszlánkastélyban. amelyet előkelő foglyoknak szántak, több más kényelem mellett, a foglyok sétálhattak is egy eléggé tágas, vadon burjánzó kertben, ahol néhány öreg fekete-fehér tiszafa és egyéb bozót nőtt a sziklák között a magas falakkal és riasztó tornyokkal körülzárt térségen.

A kerek szikla lábához érve, a fiatalember felment a durván faragott lépcsőfokokon, amelyek kanyargósán emelkedtek fel a falhoz épített egyik torony aliáig, amelynek alsó részén széles kapu nyílt bejáratként az őrtoronyba. Ott nagy erővel fújt a rézkürtbe, amelyet a felvonóhíd őre nyomott a kezébe.

- Nyissátok ki - kiáltott hangosan valaki belülről. Ez biztosan az az átkozott kapitány lesz.

A kapu megnyílt s az ifjú egy halványan világított gótikus terembe pillantott, ahol egy fiatal tiszt feküdt hanyagul egy csomó köpenyen és rénszarvasbőrön. Közelében háromágú lámpa égett a földön, olyan, amilyet őseink a mennyezet faragott rózsáira szoktak biggyeszteni. A tiszt öltözetének előkelő, sőt túlzottan keresett választékossága nagyon elütött a csupasz teremtől és durva berendezésétől. Könyvet tartott a kezében s most félig az újonnan érkezett felé fordult.

- A kapitány? - Üdvözlöm, kapitány, ön bizonyára nem is gondolta, hogy megvárakoztat valakit, akinek nincs szerencséje ismerni önt. De azt hiszem, egy-kettőre összeismerkedünk, ugyebár? Mindenekelőtt hadd fejezzem ki ön előtt részvétemet, amiért vissza kellett jönnie ebbe a tiszteletreméltó kastélyba. Ha még egy darabig itt kell maradnom, oly vidám leszek, mint a baglyok, amelyeket a körtornyok kapujára szegeznek madárijesztőnek, s vigyen el az ördög, ha Koppenhágában, ahova nővérem esküvője alkalmából készülök, száz hölgy közül négy rám ismer. Mondja csak, divatos-e még a rózsaszínű csokor, a testhez álló öltönyön? Lefordították-e néhány új regényét Scudery kisasszonynak. annak a francia írónőnek? Épp most olvasom Cléliát. Remélem, még Koppenhágában is olvassák ezt. Most, hogy a távolból sóhajtozok annyi szép szempár után, ez az én udvarlási kódexem. Mert mit tagadjam, a mi fiatal foglyunk szemei - hisz tudja, kire gondolok - akármilyen szépek is. engem nem vonzanak. Ó, hiszen, ha atyám nem parancsolt volna rám!... Megsúgom magának bizalmasan, kapitány, de ne adja tovább: atyám rám parancsolt, hogy… Schumacker leányát, hiszen érti... De minden fáradozásom hiábavaló. Szobor az a leány, nem nő. Folyton csak sírdogál és észre sem vesz engem.

A fiatalember, akinek nem állt módjában félbeszakítani a rendkívül szapora beszédű tisztet, meglepetten kiáltott fel:

- Hogyan? Mit mond ön? Apja el akarja csábíttatni önnel a szerencsétlen Schumacker leányát?...

- Csábíttatni! Mondjuk így. Ha mostanában így mondják Koppenhágában. De hiszen az még az ördögnek sem sikerülne. Tegnapelőtt őrségen voltam s kedvéért felvettem azt a gyönyörű csipkefodorgallért, amelyet egyenesen Párizsból hozattam. Hát akár hiszi, akár nem, még csak észre sem vette, noha háromszor, vagy négyszer végigmentem a lakosztályán új sarkantyúimat pengetve, melyeknek csillaga nagyobb, mint egy lombardiai aranytallér. Ez a legújabb forma, ugyebár?

- Istenem, Istenem - mondta a fiatalember homlokára ütve. - Hisz ez elképzelhetetlen!

- Ugyebár? - mondta a tiszt félreértve a felkiáltás jelentőségét. - Észre sem vett. Elképzelhetetlen, de így történt.

A fiatalember nagy izgalomban, hosszú léptekkel járkált fel és alá.

- Nem parancsol valami frissítőt, Dispolsen kapitány? - kérdezte a tiszt.

A fiatalember magára eszmélt.

- Én nem vagyok Dispolsen kapitány.

- Micsoda? - kérdezte a tiszt szigorúan és felpattant helyéről. - Hát kicsoda maga? Hogy mert behatolni ide, ilyen késő éjjeli órában?

A fiatalember kibontotta a pergameneket.

- Griffenfeld gróffal akarok beszélni… az ön foglyával.

- A gróffal, a gróffal - morogta bosszúsan a tiszt. - Ez az okmány tényleg rendben van. Itt van Grummond de Knud alkancellár aláírása. „Jelen okmány birtokosa bármikor és bármely időben beléphet a királyi börtönbe.” Grummond de Knud, az öreg Levin de Knud tábornok fivére, aki jelenleg Drontheim térparancsnoka. Tudja meg, hogy leendő sógorom az öreg tábornok keze alatt nőtt fel.

- Köszönöm a családjára vonatkozó információkat, hadnagy úr. Nem gondolja, hogy már éppen eleget közölt velem?

- A szemtelen fickónak igaza van - gondolta ajkába harapva a kapitány. - Hé, ajtónálló! Toronyőr, kísérje fel ezt az idegent Schumackerhez s ne vegye rossznéven tőlem, hogy leakasztottam ezt a háromágú egykanócos lámpát. Kedvem kerekedett megvizsgálni ezt. a tárgyat, mely kétségkívül a pogány Sciold, vagy a kettéhasított Avar korából való. Különben sem akasztanak ma mást, mint kristálycsillárt a mennyezetre.

Ezt mondta a tiszt, mialatt a fiatalember kísérőjével átvágott az erőd elhagyott kertjén. A divat rabja pedig tovább olvasgatta Clélia amazon és a félszemű Horatius gáláns kalandjait.

IV.

Benvolio: Hol az ördögbe lehet Romeo?
Éjszaka nem tért haza?
Mercutio: Nem tért haza atyjához.
Beszéltem szolgájával.
Shakespeare: Romeo és Júlia

Eközben egy ember jelent meg két lóval a drontheimi kormányzó palotájának udvarában. A lovas elégedetlenül csóválta fejét, mikor leszállt a lováról. Éppen azon volt, hogy a két lovat bevezesse az istállóba, amikor valaki hirtelen megragadta a karját és rákiáltott:

- Micsoda, egyedül jöttél Poel? Hát a gazdád? Hol a gazdád?

Az öreg Levin de Knud tábornok volt, aki megpillantva ablakából a fiatalember szolgáját s az üres nyerget, gyorsan lesietett és még a kérdésénél is nyugtalanabb pillantást vetett a lakájra.

- Kegyelmes uram - mondta Poel mélyen meghajtva magát -, a gazdám nincs már Drontheimben.

- Micsoda? Hát itt járt? És elmegy anélkül, hogy felkereste volna tábornokát, megölelte volna öreg barátját? Mikor ment el?

- Ma este ért ide s mindjárt tovább is ment.

- Ma este, ma este? De hát hol szállt meg? És hova ment?

- A Spladgestnél állapodott meg és Munckholmba ment csónakon.

- Már azt hittem, hogy a világ végére utazott! De mit keres a kastélyban? Mit keresett a Spladgestben? Ez aztán a kóborló lovag! Hiszen jórészt az én hibám. Minek neveltem így. Azt akartam, hogy rangja ellenére szabad embernek érezze magát.

- Nem is rabszolgája ám az illendőségnek - mondta Poel.

- Nem ám, de annál inkább a szeszélyeinek. No de hiszen majd csak megkerül. Oltsd csak a szomjadat Poel. Megállj, mondd csak - és a kapitány arca jóságosán érdeklődő kifejezést vett fel -, mondd csak, sokat kószáltatok összevissza?

- Tábornok úr, egyenesen Bergenből jöttünk. Gazdám szomorú volt.

- Szomorú? Vajon mi történt közte és atyja közt? A házasság nem tetszik neki?

- Nem tudom. De azt mondják, hogy a fenség ragaszkodik hozzá.

- Ragaszkodik hozzá! Azt mondod Poel, hogy az alkirály ragaszkodik hozzá. De hisz, ha ragaszkodik, ez azt jelenti, hogy Ordener megtagadta az engedelmességet.

- Azt én nem tudom, kegyelmes uram. Szomorúnak látszik.

- Szomorúnak? Hát azt tudod-e, hogy atyja hogyan fogadta?

- Először- a táborban találkoztak Bergen mellett. „Ritkán látlak, fiam” - mondta őfensége. - „Örvendek, apámuram, hogy észrevette” - felelte gazdám. Aztán részletesen beszámolt őfenségének északon tett útjairól. „Jól van” - mondta őfensége. Másnap gazdám visszajött a palotába s így szólt: „Meg akarnak házasítani, de látnom kell előbb második apámat, Levin tábornokot.” - Felnyergeltem a lovakat és íme, itt vagyunk.

- Igazat mondasz, derék Poel? - szólt a tábornok elérzékenyült hangon. - Második apjának nevezett?

- Annak, kegyelmes uram.

- Jaj nekem, ha e házasság ellenére van, mert inkább vesztem el a király kegyét, semhogy ehhez segédkezet nyújtsak. Pedig hát a két királyság főkancellárjának a leánya!... Megállj csak Poel! Tudtátok-e, hogy Ordener jövendőbeli anyósa Ahlefeld grófnő inkognitóban tegnap óta itt tartózkodik s hogy a grófot is ide várják?

- Biz én nem tudtam, tábornok uram.

- Ó, dehogy nem tudja - gondolta az öreg tábornok -, különben miért fordult volna vissza, mielőtt megérkezett.

Mire a tábornok jóindulatúlag búcsút intett Poelnek, visszatisztelgett az őrszemnek, aki fegyverben állt, s nyugtalanul ment vissza a palotába, ahonnan oly nyugtalanul sietett ki.

V.

Térdre borultam… Már elfogott az áhítat,
amikor a hátam mögött, egész közel hozzám,
éreztem valakit; Csakhamar mély sóhajtást hallottam;
azután fülemhez hajolva egy nevet súgott valaki...
Nem szent nő neve volt, hanem az enyém.
Végre eljött az ideje, hogy elhagyjam a templomot.
A szertartás véget ért. Féltem felpillantani...
Hátra fordultam... és felismertem őt.
Lessing.

Azt hihette volna az ember, hogy az összes
szenvedélyek feldúlták szívét s valamennyi elhagyta.
Mindenből csak annak az embernek szomorú és átható
tekintete maradt meg, aki tökéletesen ismeri a többieket
és egy pillantással felismeri, merre tartanak a dolgok.
Schiller: A látomások

Mikor a toronyőr felvezette az idegent a schleswigi Oroszlántorony kanyargó lépcsőin és egy sereg magas termen, végre felnyitotta annak a lakásnak az ajtaját, ahol az a férfi tartózkodott, akit az Idegen keresett. Az első szavak, amelyek a fiatalember fülét megütötték, ezek voltak:

- Dispolsen kapitány, jön-e végre?

Egy aggastyán volt, aki ezt kérdezte, ki háttal ült az ajtónak, íróasztalára támasztva könyökét, homlokát a tenyerébe hajtva. Fekete gvapjúköntösben volt. A szoba sarkában az ágy fölött csonka címerpajzs függött, melyre fel voltak aggatva az Elefánt- és Danebrog-rend tört nyakláncai. Egy felfordított grófi korona volt a címerpajzs alá erősítve. A bizarr szobadísz együttesét két egymásba tett, s szintén némileg csonka bírói kéz egészítette ki. Az aggastyán Schumacker volt.

- Nem, uram - mondta a toronyőr, majd az idegenhez fordulva: - Itt a fogoly. - Aztán magukra hagyta őket, s betette az ajtót anélkül, hogy hallotta volna az aggastyán zsémbes hangját, aki így szólt:

- Nem akarok fogadni senkit, ha nem kapitány.

E szavakra az idegen állva maradt az ajtó közelében, a fogoly pedig, aki azt hitte, hogy egyedül hagyták mert egy pillanatra sem fordult hátra -, visszaesett néma merengésébe.

Egyszerre csak felkiáltott:

- A kapitány bizonyára cserbenhagyott és elárult. Az emberek… olyanok, mint az a jégdarab, amit egy arab gyémántnak nézett. Gondosan elrejtette a tarisznyájába, s mikor elő akarta venni, még csak egy csepp vizet sem talált.

- Én nem olyan ember vagyok - mondta az idegen.

Schumacker heves mozdulattal fölemelkedett.

- Ki van itt? Ki hallgat ki? Talán Guldenlew valamely hitvány teremtménye?

- Ne mondjon rosszat az alkirályról, gróf!

- Gróf úr! Hízelgésből szólít grófnak? Kár a fáradságért. Nincs már hatalmam.

- Aki önhöz beszél most, az nem ismerte önt hatalmas korában, s mindazonáltal barátja.

- Mert még mindig remél tőlem valamit. A szerencsétlenekre való visszaemlékezések mértékét azok a remények szabják meg, amelyek megmaradtak.

- Nekem lenne okom panaszkodni, nemes gróf. Én megemlékeztem önről, ön pedig elfelejtett engem. Én Ordener vagyok.

Az aggastyán szomorú szemei felvillantak az örömtől, és fehér szakállából akarata ellenére mosoly csillant ki, mint a felhőkön áttörő napsugár.

- Ordener! Isten hozta, bolyongó Ordener! Legyen százszor boldog bolyongásaiban, amiért nem feledkezett meg a fogolyról.

- De hát ön megfeledkezett volna rólam? - kérdezte Ordener.

- Megfeledkeztem önről - mondta Schumacker elkomorulva -, mint ahogy az ember megfeledkezik a szellőről, amely üdít és elszáll s még jó, ha nem nő meg viharrá, mely elsodor bennünket.

- Griffenfeld gróf - kérdezte a fiatalember. - Hát ön nem simított arra, hogy visszajövök?

- A vén Schumacker nem számított rá. De van itt egy fiatal leány, aki éppen ma emlékezett arra, hogy május nyolcadikén múlt egy esztendeje, hogy ön távol van.

Ordener összerezzent.

- Nagy Isten, tán Ethel volt, nemes gróf!

- Ki lett volna más?

- Az ön leánya, uram, kegyeskedett számlálni a napokat elutazásom óta! Ó, hány szomorú napom volt. Bejártam egész Norvégiát Krisztiániától Warkhusig, de minden utam Drontheimba hozott vissza.

- Éljen a szabadságával fiatalember, ameddig csak élvezheti. De mondja meg már, hogy kicsoda ön? Ordener, én szeretném önt más néven ismerni. Egyik halálos ellenségem fiát hívják Ordenernek.

- Ez a halálos ellensége gróf úr. talán több jóindulattal gondol önre, mint ön őreá.

- Ön kitér kérdésem elől. De őrizze meg titkát, mert hátha rá kellene jönnöm, hogy a gyümölcs, amely szomjamat oltja, halálos méreg, mely életembe kerül.

- De gróf úr! - szólt Ordener ingerülten. - Gróf úr! - ismételte meg szemrehányó és egyben résztvevő hangsúllyal.

- Hát, hogy bízzak önben - ismételte Schumacker -, aki jelenlétemben mindig a könyörtelen. Guldenlew pártját fogja?

- Az alkirály - szakította félbe komolyan a fiatalember - elrendelte, hogy ön ezentúl szabadon, őrizet nélkül járhasson-kelhessen a schleswigi Oroszlánerőd belsejében. Bergenben értesültem erről a hírről, amelyről kétségtelenül önt is hamarosan értesítik.

- Erre a kegyre számítani sem mertem s azt hiszem, nem is fejeztem ki iránta való vágyamat, csak önnek. Különben úgy látom, hogy láncaim súlyát abban a mértékben csökkentik, amint éveim gyarapodnak és mikor majd aggkori gyengeségem folytán egész tehetetlenné leszek, nyilván azt fogják mondani: mehetsz szabadon.

Az aggastyán keserű mosollyal ejtette ki e szavakat, majd folytatta:

- És ön, fiatalember? Még mindig nem adta fel szabadságra törő gondolatait?

- Ha nem lennének ilyen gondolataim, nem lennék itt.

- Hogyan jött Drontheimba?

- Hogyan? Lóháton.

- S hogyan jött Munckholmba?

- Csónakon.

- Szegény, eszeveszett, azt hiszed, szabad vagy, ha leszállsz a lovadról és beülsz egy csónakba? Nem a tagjaid hajtják végre akaratodat, hanem egy állat és egy anyag. És ezt nevezed akaratnak?

- Kényszerítem a dolgokat, hogy engedelmeskedjenek nekem.

- Aki bizonyos lényeket engedelmességre kényszerít, az ugyanakkor feljogosít másokat arra, hogy rendelkezzenek vele. Csak a magányban vagyunk függetlenek.

- Ön nem szereti az embereket, gróf úr?

Az aggastyán keserűen felkacagott.

- Siratom, hogy embernek születtem és kinevetem azt, aki vigasztal. Ha még nem tudja, hát rá fog jönni, hogy a balsors bizalmatlanná tesz bennünket, a szerencse pedig hálátlanná. Mondja csak, hiszen Bergenből jön. miféle kedvező szél viszi Dispolsen kapitányt? Valami kedvező dolog történhetett vele, mert elfeledkezett rólam.

Ordener elkomorodott és zavarba jött.

- Dispolsen, gróf úr? Azért jöttem már ma ide, hogy beszéljek önnel róla. - Tudom, hogy az ön teljes bizalmát élvezi.

- Ön ezt tudja? - szakította nyugtalanul félbe a fogoly. - Hát téved. Nincs a világon senkiben bizalmam. - Igaz, hogy okmányaim Dispolsennél vannak, sőt több igen fontos okmányom. Az én ügyemben ment Koppenhágába a királyhoz. Sőt azt sem tagadom, hogy jobban számítottam rá, mint a többiekre, mert sohasem tettem szívességet neki, mikor még módomban állott volna.

- Nos hát, nemes gróf, én ma láttam őt…

- Az ön zavara mindennél többet mond: elárult.

- Meghalt!

- Meghalt?

Az aggastyán összefonta a karját és lehajtotta fejét. Majd a fiatalemberre pillantott:

- Hiszen mondtam önnek, hogy valami szerencsés esemény történhetett vele.

Aztán a falra pillantott, amelyen néhai nagyságának szétzúzott jelvényei lógtak s olyan mozdulatot tett, mintha el akarná távolítani fájdalmának tanúját.

- Nem őt sajnálom: egy emberrel kevesebb. Nem is magamat, mit veszíthetek én? Hanem a leányom, szerencsétlen leányom! Érzem, áldozata leszek e gyalázatos fondorlatoknak. De mi lesz a leányomból, ha elveszíti apját?

Hirtelen Ordener felé fordult.

- Hogyan halt meg, hol látta őt?

- A Spladgestben. Nem tudják, öngyilkos lett-e, vagy gyilkosságnak esett áldozatul.

- Pedig ez fontos. Ha meggyilkolták, tudom, honnan indult ki a dolog. S akkor minden veszve van. Nála voltak annak az összeesküvésnek a bizonyítékai, amelyet ellenem szőnek. Ezek a bizonyítékok megmenthettek volna s tönkre tehették volna ellenségeimet. De hát sikerült nekik megsemmisíteni őket. Szerencsétlen Ethel.

- Gróf úr - mondta Ordener meghajtva magát -, holnap közölni fogom önnel, hogy gyilkosság volt-e?

Schumacker nem felelt. Kikísérte Ordenert s tekintetében a kétségbeesés nyugalma tükröződött, mely a halál nyugalmánál is ijesztőbb volt.

Ordener ott állt a fogoly üres előszobájában s nem tudta, merre tartson. Már esteledett s a terem sötét volt. Vaktában kinyitott egy ajtót s egy hosszú folyosón találta magát, melyet csak a sápadt felhők közt gyorsan tovaszáguldó holdfény világított meg. A magasban fekvő keskeny festett ablakokon időnként behatoltak a holdfény ködös sugarai és árnyékok hosszú menetét rajzolták a szomszédos falra, mely fel-feltűnt, s tovasuhant a folyosó rejtekeibe. A norvég ifjú lassú mozdulattal keresztet vetett s elindult egy vöröses fény felé, mely gyengén világított a folyosó végén.

Félig nyitott ajtóhoz ért. Egy fiatal leányt pillantott meg, aki egy gótikus oratóriumban egyszerű oltár előtt térdelt, s a Szűz litániáját suttogta. Azt az egyszerű és fenséges imát, melyben a hétfájdalmú Szűzhöz felemelkedő lélek azért könyörög hozzá, hogy könyörögjön érette.

Ezen a fiatal leányon fekete krepp- és fehér muszlinruha volt, mintha csak első pillantásra sejtetni akarta volna, hogy élete eddig szomorúságban és ártatlanságban telt el. Lényén még e szerény megjelenésben is fel lehetett ismerni különös természetének nyomait. Szeme és hosszú haja fekete volt, oly szépség, amely északon ritka. A boltozat felé emelt tekintete inkább az eksztázis lelkes tüzében ragyogónak, mint a magába mélyedéstől kialudtnak tetszett. Egyszóval, amint ott térdelt Jézus fakeresztje és a kőoltár előtt, olyan volt, mint Ciprus partvidékének, vagy a tiburi mezőknek szüzei ossziáni fantasztikus leplekben.

Ordener remegett és ájulás környékezte, mert felismerte az imádkozó leányt.

Atyjáért imádkozott, kegy vesztett atyjáért, az elhagyott öreg rabért és hangosan rebegte a szabadulás zsoltárját.

Még valakiért imádkozott. De Ordener nem hallotta annak a nevét, nem hallotta, mert a leány nem ejtette ki. Sulamith énekét rebegték ajkai, az urát, kedvesét váró hitves zsoltárját.

Ordener visszavonult a folyosóra. Nem akarta megzavarni az éggel társalgó szüzet. Nagy titok az ima, s szíve akaratlanul megtelt egy ismeretlen, de profán elragadtatással.

Az oratórium ajtaja csendesen becsukódott. Csakhamar egy fehérruhás női jelenség vált ki a homályból s fényárban úszva közeledett feléje. Az ifjú nem mozdult, mert soha életében nem érzett hevesebb izgalmat. A sötét falnak támaszkodott, egészen elgyengült és tagjainak minden csontja összeverődött ízületeiben. Csend támadt szívében s fülében saját szívdobogása vert visszhangot.

Mikor a fiatal leány elhaladt mellette, egy köpeny suhogását érezte s heves, szakadozó lélegzetvételt.

- Szent Isten! - kiáltott a leány.

Ordener feléje sietett, egyik kezével a leányt támogatta, a másikkal pedig a lámpa után kapott, amelyet a leány kiejtett kezéből, de hiába: a lámpa a földre esett és kialudt.

- Én vagyok az - mondta szelíden.

- Ordener - mondta a leány, mert hangjának utolsó csengése, melyet egy évvel előbb hallott, még a fülében volt.

A hold kibukkant és a leány örömben úszó, bájos arcára világított. A szűz kibontakozott a fiatalember karjából s most már félénk zavarral folytatta:

- Ordener uram!

- Én vagyok, Ethel grófnő.

- Mért szólít grófnőnek?

- Mért szólít uramnak?

A fiatal leány nem felelt, csak mosolygott. A fiatalember sem felelt, csak sóhajtott. A leány törte meg elsőnek a csendet.

- Hogyan került ide?

- Bocsásson meg, ha jelenlétem terhére esik. Azért jöttem, hogy atyjával, a gróffal beszéljek.

- Így hát csak az apámért jött - mondta Ethel elváltozott hangon.

A fiatalember lehajtotta fejét, mert úgy érezte, hogy a vád nagyon igazságtalan.

- Bizonyára régóta itt van már Drontheimban - folytatta a leány szemrehányó hangon. - Önnek bizonyára nem tűnt fel hosszúnak az idő, amit a kastélytól távol töltött.

Ordenert mélyen sértették e szavak s nem válaszolt.

- Jól is tette - mondta a fogoly leány fájdalomtól és haragtól remegő hangon. - Remélem, Ordener úr - tette büszkén hozzá -, nem hallgatózott, mikor imádkoztam.

- Minden szavát hallottam grófnő - szólalt meg végül a fiatalember.

- Ó, Ordener uram! Ó! Hallgatózni nem illik.

- Én nem hallgatóztam, nemes grófnőm - mondta elhaló hangon Ordener. - Én csak hallottam.

- Atyámért imádkoztam - mondta a fiatal leány, Ordener szemébe nézve, mintegy választ várva az egyszerű szavakra.

Ordener hallgatott.

- Még valakiért imádkoztam - folytatta a leány nyugtalanul figyelve, minő hatást tesznek az ifjúra szavai -, még valakiért, aki az ön nevét viseli, Guldenlew grófért, az alkirály fiáért. Mindenkiért kell imádkozni, még üldözőinkért is.

A fiatal leány elpirult, mert érezte, hogy nem mond igazat. De neheztelt a fiatalemberre s úgy emlékezett, hogy nevét kiejtette imájában. Pedig csak a szíve nevezte meg őt.

- Guldenlew Ordener sajnálatra méltó ember, ha ön ellenségei közé sorolja őt, nemes hölgy. Másfelől nagyon boldognak kell lennie, amiért nem feledkezik meg róla imáiban.

- Nem, nem - mondta Ethel ijedten, mert a fiatalember hűvös arckifejezése megzavarta. - Nem imádkoztam érte. Nem is tudom, mit csináltam. Nem tudom, mit csináltam. Gyűlölöm az alkirály fiát. Ismeretlenül. Ne nézzen rám ilyen szigorúan. Megbántottam önt? Bocsásson meg egy szegény fogolynak, ön, aki valami szép, előkelő hölgy mellett tölti napjait, aki boldog és szabad, mint ön!

- Én grófnő? - kiáltotta Ordener.

Ethel szemében könnyek csillogtak. A fiatalember a lába elé borult.

- Hát nem azt mondta az imént - folytatta a leány könnyei között mosolyogva -, hogy távollétét rövidnek találta?

- Én azt mondtam, grófnő?

- Ne hívjon így - mondta a leány szelídem - Én már senkinek sem vagyok grófnő, de legfőképp önnek nem.

A fiatalember hirtelen felpattant s nem tudta megállni, hogy remegő izgalomban szívére ne szorítsa a leányt.

- Nos hát imádott Ethelem, szólíts Ordenerednek. Hát mondd - kérdezte izzó tekintettel a leány könnyben ázó szemébe pillantva -, szeretsz?

A leány válaszát nem lehetett hallani, mert Ordener szavaival együtt elragadtatásában lelopta ajkáról az első zálogot, a szent csókot, mely Isten előtt elegendő ahhoz, hogy két szerelmest hitvestársakká tegyen.

Mindketten hallgattak, mert ama ünnepélyes pillanatok egyikét élték át, amelyek oly ritkák és oly rövidek a földön; amikor a lélek mintha a mennyek üdvösségét élvezné. Meghatározhatatlan pillanatok ezek, amikor két lélek olyan nyelven társalog, amelyet csak ők értenek. Minden, ami emberi, elnémul ilyenkor s a két anyagtalan lény titokzatosan társul a földi életre és a túlvilág örökkévalóságára.

Ethel lassan kibontakozott Ordener karjai közük Mámorosán néztek egymás szemébe a hold világánál. Az ifjú szeméből férfias gőg, oroszláni bátorság villogott, míg a leány fátyolos tekintetén az a szemérem, az az angyali szégyenkezés ömlött el, amely a szűz szívében a szerelem örömét kíséri.

- Ugye az imént a folyosón - szólalt meg végre Ethel - el akart kerülni engem, Ordenerem?

- Nem akartam elkerülni önt, hanem olyan voltam, mint a szerencsétlen vak, aki hosszú esztendők után visszanyeri látását s egy pillanatra még kerüli a fényt.

- Inkább rám illik az ön hasonlata, mert távollétében nem volt más örömem, mint szerencsétlen apám társasága. Vigasztalásával töltöttem el hosszú napjaimat és - tette hozzá lesütve szemét - önre vártam. Az Edda meséiből olvasgattam atyámnak, ha az emberek iránti bizalmatlanságáról beszélt, az Újszövetség könyvéből olvastam, hogy legalább az égben ne kételkedjék. Aztán önről beszéltem, mire elhallgatott, ami arra vall, hogy szereti önt. Csak olyankor csóválta fejét keserű mosollyal, ha egész este hiába figyeltem az országúton érkező utasokat és az öbölben kikötő hajókat. Ilyenkor sírtam. Meggyűlöltem a börtönt, amelyben eddigi életemet töltöttem, pedig apám, aki az ön első látogatásáig betöltötte számomra e helyet, még mellettem van. De ön hiányzott nekem s vágyódtam a szabadság után, amelyet nem ismertem.

Olyan báj volt a fiatal leány pillantásában, gyermekes gyengédségében, szelíd, habozó vallomásában, amelyet emberi szavakkal kifejezni nem lehet. Ordener álmodozó boldogsággal hallgatta, mintha kiragadták volna a valóság világából egy eszményi világba.

- Nekem pedig most már nem kell az a szabadság, amelyet nem oszthatok meg önnel - tört ki belőle.

- Hogyan, Ordener - kapott szaván élénken Ethel. - Hát nem fog minket többé elhagyni?

Ez a kérdés mindazt eszébe juttatta a fiatalembernek, amiről megfeledkezett.

- Édes Ethel, még ma este el kell hagynom önt. Holnap újra látom s újra el kell hagynom mindaddig, amíg úgy nem jövök vissza, hogy soha többé ne hagyjam el.

- Ó - szakította félbe panaszkodó hangon a leány. - Hát újra eltávozik?

- Ismétlem, imádott Ethelem - nemsokára visszajövök, hogy kiszakítsam ebből a börtönből, vagy önnel együtt idetemetkezzem.

- Együtt lenni rabságban vele - mondta szelíden a lány. - Ó, ne ámítson, hogy is remélhetnék ekkora boldogságot?

- Mire esküdjem? Mit kívánsz tőlem? - kiáltott fel Ordener. - Ethel, édesem, hiszen hitvesem vagy! - És szerelemtől mámorosán, forrón keblére ölelte.

- A tied vagyok - suttogta halkan a leány.

A két nemes és tiszta szív gyönyörrel dobbant össze és gyönyörűségében még nemesebb, még tisztább lett.

S ebben a pillanatban valaki hangosan felkacagott a közelükben. Egy köpenybe burkolt ember előrántotta köpenye alá rejtett tolvajlámpáját, melynek fénye hirtelen világot vetett Ethel zavart és ijedt s Ordener meglepődött, de büszke vonásaira.

- Nem kell megijedni, csinos párocska! Azonban úgy látom, hogy nagyon kevés ideig bolyongtak a Gyengédség Birodalmában s nem követték az Érzelem csermelyének valamennyi kanyarulatát, hanem bizonyára valami keresztúton érkeztek meg oly gyorsan a Csóktanyára.

Olvasóink kétségkívül ráismernek Scudery kisasszony bámulójára, a hadnagyra. Mikor az őrtorony harangja elütötte az éjfélt - amit a szerelmesek nem hallottak - s felzavarta a Clélia olvasásából, a hadnagy elindult éjjeli őrjáratára a toronyban. Mikor a folyosó keleti végére ért, beszédet hallott s két kísérteties árnyékot látott mozogni a folyosón a holdfényben. Minthogy természeténél fogva kíváncsi és bátor volt, köpenye alá rejtette tolvaj lámpását s lábujjhegyen közeledett a két fantom felé, akiket harsány kacaja kellemetlenül rázott fel elragadtatásuk mámorából. Ethel gyors mozdulatot tett, mintha el akarna menekülni Ordener mellől, aztán minden eszébe jutott s ösztönszerűleg védelmet kérve, piruló arcát a fiatalember mellére hajtotta.

Ordener királyi gőggel emelte föl fejét.

- Jaj annak, aki olyan merész volt, hogy téged, egyetlenem, megijesszen és megszomorítson.

- Bizony - szólt a hadnagy - jaj nekem, ha elég ügyetlen voltam a gyengéd Mandanet megijeszteni.

- Hadnagy úr - mondta Ordener kihívó hangon -, felszólítom, hogy hallgasson.

- Ön szemtelen - válaszolt a tiszt -, én szólítom föl önt, hogy hallgasson.

- Hallja kérem! - szólt Ordener dörgő hangon - örüljön, ha a bocsánatot hallgatásával vásárolhatja meg.

- Tibi tua - szólt a hadnagy -, jó lesz, ha megtartja magának figyelmeztetését és ön vásárolja meg hallgatásával a bocsánatot.

- Hallgasson - kiáltott Ordener olyan erővel, hogy megzörrentek a festett üvegtáblák hangjától. És a folyosón levő öreg karosszékek egyikébe ültetve a remegő fiatal leányt, teljes erővel megrázta a tiszt karját.

- Paraszt! - szólt a hadnagy félig haragosan, félig nevetve. - Nem látja, hogy a legszebb abingdoni bársonyból készült kabátot gyűrte brutálisan össze?

Ordener erősen a szemébe nézett.

- Hadnagy, türelmem rövidebb a kardomnál.

- Értem önt, derék fiatalember - mondta a hadnagy gúnyosan mosolyogva -, szeretné, ha megtisztelném önt kardommal, de tudja-e, hogy ki vagyok? Nem, azt nem lehet: herceg herceg ellen, pásztor pásztor ellen, így mondta a szép Léandre.

- S ha még hozzáteszi: gyáva gyáva ellen, akkor igazán nem értem, hogyan is kerülhetek ahhoz a megtiszteltetéshez, hogy kardomat az önével összemérhessem.

- Joggal haragudnék meg, nagyra becsült pásztorom, ha legalább egyenruhát hordana.

- Nem viselek se csillagot, se kardbojtot, de a kardom, az megvan.

A gőgös fiatalember köpenyét hátravetve, süvegét a fejére téve, már megragadta kardja markolatát, amikor Ethel, aki fölriadt a közvetlen veszély láttára, mellé rohant, megszorította karját, s ijedten rimánkodva átkulcsolta mindkét kezével a nyakát.

- Nagyon helyes, bájos hölgyem, ha nem akarja, hogy az úrfi elvegye méltó büntetését vakmerőségéért - mondta a hadnagy, aki hallván Ordener fenyegetéseit, minden izgalom nélkül vigyázzállásba helyezkedett. - Mert Cyrus akart itt összeveszni Kambüszésszel, ha nem túl nagy megtiszteltetés e vazallusra, hogy Kambüszésszel hasonlítjuk össze.

- Az égre kérem, Ordener, ne engedje, hogy szerencsétlenségnek legyek oka és tanúja - szólt Ethel és szép szemeit az ifjúra emelve, hozzátette: - Ordener, rimánkodva kérem!

Ordener lassan visszacsúsztatta hüvelyébe a félig már kihúzott pengét, mire a hadnagy felkiáltott:

- Hitemre, lovag - nem tudom ugyan, lovag-e, de így szólítom, mert úgy látszik megérdemli ezt a címet - mi ketten betartjuk a vitézség törvényeit. Azonban nem tiszteltük az udvariasság szabályait. A kisasszonynak teljesen igaza van. A mérkőzés, melyre ön méltónak látszik, nem történhet meg hölgyek jelenlétében, még akkor sem, ha - ne vegye zokon kedves kisasszony - hölgyek okozzák. Az illem szerint tehát itt csak duellum remotumról lehet szó, és majd ha olyan kegyes lesz, hogy mint sértett fél megjelöli az időt, helyet, s a fegyvernemet, akkor finom toledói pengém, vagy méridai tőröm rendelkezésére áll, hogy összemérje erejét az ön fejszéjével, mely az ahkreuthi bányákból került ki, vagy vadászkésével, melyet Sparbo tavában mártogatott meg.

A párbajnak az a fajtája - elhalasztott párbaj -, amit a tiszt Ordeenernek ajánlott, szokásban volt északon, ahonnan a tudósok szerint a párbaj szokása ered. A duellum remotumot a legvitézebb nemes emberek ajánlották és fogadták el. Néha hónapokra, sőt, évekre halasztották el és szabály szerint ez alatt az idő alatt az ellenfeleknek a kihívás okával nem volt szabad sem szavaikban, sem tetteikben foglalkozniuk. Így, ha a konfliktus szerelmi okból keletkezett, a vetélytársaknak nem volt szabad látniuk a nőt, hogy minden ugyanabban az állapotban maradjon. E tekintetben éppen úgy megbíztak a lovagok nyíltságában és szavatartásában, amint a régi tornákon a küzdők abban a pillanatban abbahagyták a viadalt, amikor a pályabíró az udvariasság törvényeit megsértve látván, pálcáját a porondra dobta; amíg a kételyt el nem oszlatták, a legyőzött ugyanolyan távolságra maradt a győző kardjától.

- Tehát, lovag - felelte Ordener kis szünet után -, egy hónap múlva elküldöm önhöz hírnökömet, aki majd megnevezi a helyet.

- Rendben van - válaszolta a hadnagy -, ez jobb is így, mert legalább időt nyerek és jelen lehetek nővérem esküvőjén. Mert vegye tudomásul, hogy ön nagy úrral, Guldenlew Ordener bárónak, a norvégiai alkirály fiának jövendőbeli sógorával verekedhetik majd meg, aki, ha ez a híres és fényes házasság létrejön, a Danneskiold grófja, az Elefánt-rend lovagja és ezredese címet kapja, míg én, aki fia vagyok a két királyság főkancellárjának, bizonyára elérem a kapitányi rangot...

- Nagyon szép, nagyon szép, Ahlefeld hadnagy - szólt Ordener türelmetlenül -, ma azonban még nem kapitány, s nem fia az alkirálynak, a kardok azonban minden körülmények közt kardok maradnak.

És a paraszt megmarad parasztnak, akármit tesz is az ember, hogy fölemelje magához - mormogta fogai közt a tiszt.

- Lovag - mondta Ordener -, a lovagi törvényeket ismeri. Hallgatnia kell az ügyről s nem léphet többé a körtoronyba.

- Hallgatni fogok, bízhat bennem; olyan néma leszek, mint Mucius Scaevola, amikor öklét a máglya fölé tartotta. Sem én, sem a helyőrség? Árgusai nem lépnek többé a körtoronyba, mivel éppen most kaptam parancsot, hogy ezentúl őrizet nélkül hagyjam Schumackert, s e parancsot már közöltem is volna vele, ha estém nagy részét nem kellett volna azzal töltenem, hogy egy új krakkói csizmát próbáljak fel. Magunk közt szólva, ez a parancs meglehetősen esztelen... Ha kívánja, megmutathatom önnek csizmáimat.

A társalgás alatt Ethel, mivel látta, hogy mind a ketten nyugodtabbak s mivel nem értette, hogy mi a duellum remotum, eltűnt, de előbb Ordener fülébe súgta:

- Viszontlátásra holnap.

- Szeretném, hadnagy úr - szólt Ordener -, ha segítségemre lenne, hogy kijuthassak az erődből.

- Szívesen - válaszolt a tiszt -, bár elég késő van már, vagyis inkább meglehetősen korai az idő. Hol talál majd csónakot?

- Az már énrám tartozik - mondta Ordener.

Ezután nyugodtan beszélgetve átmentek a kerten, a kör alakú udvaron, a szögletes udvaron és Ordenert, akit a szolgálattevő tiszt vezetett, semmiféle akadály nem zavarta útjában; áthaladtak a fölvonóhídon, a tüzérség fészerén, a gyakorlótéren s így eljutottak az alacsony toronyba, melynek kapuja a hadnagy szavára azonnal kinyílt.

- Viszontlátásra, Ahlefeld hadnagy! - szólt búcsúzóul Ordener.

- Viszontlátásra - válaszolta a tiszt - ön bátor lovag, bár nem tudom, hogy kihez van szerencsém és azt sem tudom, hogy a segédek, akiket majd a találkára hoz, olyan minősítésűek lesznek-e, hogy mint keresztapák szerepelhetnek, vagy pedig be kell érniük a tanúk szerény elnevezésével.

Kezet fogtak, a vasajtó becsapódott és a hadnagy Lully[1] egyik áriáját dúdolva visszafordult, hogy lengyel csizmáiban gyönyörködjék s Scudery kisasszony francia regényét olvassa.

Ordener, amikor a küszöbön egyedül maradt, levetette ruháját, köpenyébe göngyölítette, kardszíjával a fejéhez erősítette, majd Schumacker függetlenségi elveit a gyakorlatba téve át, beleugrott az öböl hideg és csendes vizébe s a sötétben elkezdett a part felé úszni, a Spladgest irányában, ahová biztos volt, hogy élve vagy halva, de meg fog érkezni.

A nap izgalmai kimerítették, s így csak kínlódva ért partra. Gyorsan felöltözött, s a Spladgest felé indult, mely sötét tömegként rajzolódott a kikötő piacterére, mert a hold nemrég teljesen elbújt a felhők mögé.

Mikor az épülethez közelebb ért, úgy rémlett neki, mintha hangokat hallana onnan s a felső nyíláson át halvány fénysugár szűrődne ki. Meglepetten, hevesen kezdte zörgetni a négyszögű kaput, mire megszűnt a zaj és eltűnt a fény. Még egyszer kopogtatott, az újra kiszűrődő fénynél valami sötét testet látott, amely kibújt a felső nyíláson s az épület tetején lapult meg. Ordener kardja markolatjával harmadszor is rá vágott az ajtóra s így kiáltott:

- Őfelsége a király s őfensége az alkirály parancsára nyiss ajtót!

Végül lassan kitárult az ajtó s Ordener szemben találta magát Spiagudry sápadt, sovány, hosszú arcával. A házmester rendetlen öltözékben, pislákoló szemmel, kócos hajjal, véres kézzel jött elő, kezében kriptái lámpával, melynek lángjánál teste sokkalta jobban reszketett.

[1] A történet időbeli lefolyására Hugo ezen közvetett megjegyzéseiből következtethetünk. Jean-Baptiste Lully francia zeneszerző 1632 és 1687 között élt, a barokk zene nagymesterének tartják. (a Digi-Book Kiadó megj.)

VI.

Pirro: Soha!
Angelo: Hogyan? Azt hittem, úriember módjára viselkedsz.
Nyomorult, ha még egy szót…
Pirro: Angelo, könyörgöm, az Isten szerelméért...
Angelo: Törődj bele a változtathatatlanba.
Pirro: Ó, ha az ördög egy hajszálunknál fogva megragad,
egész fejünket át kell neki engedni. Mily szerencsétlen vagyok!
Lessing: Emília Galotti

Körülbelül egy órával azután, hogy a feketetollas fiatalember távozott a Spladgestből, Oglypiglap, látva, hogy teljesen leszállt a sötétség és a tömeg is elszéledt, bezárta a komor épület kapuját, míg gazdája, Spiagudry utolszor öntözte meg a kiterített hullákat. Azután visszavonultak mindketten ugyancsak szerény lakásukba s míg Oglypiglap úgy aludt szalmazsákján, mint a holttestek, melyeket őrzött, a derék Spiagudry leült egy kőasztal elé, mely régi könyvekkel, szárított növényekkel és hústól megfosztott csontokkal volt telerakva s komoly tanulmányokba mélyedt, amelyek, ha ártatlanok voltak is, nagymértékben járultak hozzá, hogy az emberek előtt boszorkány és ördög hírében álljon, mert hisz ebben az időben a tudományt még ilyen sajnálatos feltevések kísérték.

Néhány órája ült már elmélkedéseibe mélyedve s éppen, mikor abba akarta hagyni az olvasást, hogy ágyába feküdjön pihenni, megállt Thormodus Torfoeus gyászos szavainál:

„Mikor egy ember lámpát gyújt, a halál nála van, még mielőtt a lámpa kialszik…”

Ne haragudjék rám tudós doktor - dörmögte magában halkan -, ma este nálam nem így lesz.

Indult, hogy eloltsa a lámpát.

Spiagudry! - kiáltott egy hang a hullák felől.

Az öreg házmester minden tagját kirázta a hideg. Nem mintha azt hitte volna, amit mindenki más az ő helyén, hogy a Spladgest szomorú vendégei fellázadtak őreik ellen. Sokkal tudósabb férfiú volt, minthogy ilyenfajta rémületet érezhetett volna. Ijedtsége azért volt nagy, mert nagyon is jól ismerte a hangot, amely szólította.

- Szent Hospiciuá irgalmazzon, nem lelkemnek, hanem testemnek - szólt az ijedt öreg s a félelemtől hol gyorsítva, hol lassítva lépteit, elindult a második oldalajtó felé és kinyitotta. Olvasóink bizonyára emlékeznek, hogy az ajtó a halottak termébe vezetett.

A kezében tartott lámpa undort keltő, bizarr képet világított meg. Egyik oldalon Spiagudry szikár, hosszú, félig görnyedt teste látszott, a másikon egy alacsony, kövér, tömzsi ember tetőtől talpig különféle állatok alvadt vérétől foltos prémjébe burkolva, ott állott Gill Stadt teteme mellett, amely a szín hátterét foglalta el a fiatal lány és a kapitány holttestével együtt. Csak ez a három néma, félhomályban fekvő tanú bírhatta ki - anélkül, hogy irtózva meneküljön - ennek a két szörnyű élőnek a jelenlétét, akik most beszélgetésbe kezdtek. Az alacsony ember vonásait a világosság most élesen kidomborította s valami rendkívüli vadság tűnt fel rajtuk. Bozontos, vöröses szakáll borította arcát s homlokát is, melyre mélyen lehúzta szarvasbőr sapkáját. Szélesre nyílt szájából, duzzadt ajkai közül fehér, hegyes, egymástól távollevő fogak villogtak ki. Orra horgos volt, mint a sas csőre, szürkéskék, mozgékony szeme sunyi pillantással nézett Spiagudryra s a tigris vérszomjasságát csak a majom gonosz indulata enyhítette bennük. Ez a különös személy széles karddal, hüvely nélküli tőrrel és éles kőfejszével volt fölfegyverkezve. Az utóbbi nyelére támaszkodott; kezét vastag kékrókabőr-kesztyű borította.

- Öreg kísértet, jól megvárakoztattál - dörmögte bosszúsan, és hangja a fenevad morgásához hasonlított.

Spiagudry biztosan elsápadt volna az ijedtségtől, ha el tudott volna sápadni.

- Tudod-e - folytatta a különös 'ember most már egyenesen Spiagudryhoz intézve szavait -, hogy az urchtali partokról jövök? Talán föl szeretnéd cserélni szalmazsákodat kőággyal, hogy ilyen sokáig várakoztattál?

Spiagudry még erősebben összerázkódott a remegéstől s két utolsónak maradt foga vacogva ütődött össze.

- Bocsásson meg mester - szólt hosszú derekát behajlítva a kis ember teste magasságáig -, nagyon mélyen aludtam.

- Szeretnéd, ha még mélyebb álomba süllyesztenélek?

Spiagudry arca a rémülettől eltorzult s ez még mulatságosabb volt, mint mikor jókedvében vágott fintorokat.

- Mi lesz hát? - kiáltott rá a kis ember. - Mi lelt? Talán nem tetszik neked, hogy eljöttem?

- Ó, uram és parancsolom - szólt az öreg házmester -, semmi se lehet nagyobb szerencse számomra, mint mikor az én kegyelmes uramat láthatom.

Az az erőlködés, mellyel rémült arcának mosolygó kifejezést akart adni, a holtakon kívül mindenkit megremegtetett volna.

- Te vén farkatlan róka, kegyelmes urad azt parancsolja, hogy add át Gill Stadt ruháit.

A kis ember vad és ingerkedő arca szomorú és mogorva lett, mikor e nevet kiejtette.

- Bocsásson meg mesterem, de még nincsenek birtokomban - szólt Spiagudry -, uraságod nagyon jól tudja, hogy a királyi kincstárnak kell beszolgáltatnunk a bányászok ruháit, melyeket a király, mint a bányászok született pártfogója, örököl.

A kis ember a hulla felé fordult, keresztbe fonta karját s tompa hangon így szólt:

- Igaza van. A nyomorult bányászok úgy járnak, mint az eiderek,[1] előbb fészket csinálnak nekik, azután elszedik a pelyhüket.[2]

Most a karjába vette a hullát, erősen magához szorította, jajgatni kezdett a szerelem és a fájdalom vad nyögésével, amely a kölykeit nyaldosó medve hangjához hasonlított. Ezekhez a szaggatott hangokhoz néha egy-egy szót kevert valami különös dialektusban, amiből Spiagudry semmit sem értett.

Azután letette a hullát a kőlapra és az őrhöz fordult:

- Átkozott boszorkány, tudod-e annak a rossz csillag alatt született katonának a nevét, akit a lány, szerencsétlenségére, többre becsült, mint Gillt?

S lábával odább rúgta Guth Sternsen. tetemét Spiagudry fejével nemet intett:

- Esküszöm hát fajom főnökének, Ingolfnak fejszéjére, hogy mindenkit ki fogok irtani, aki ezt az egyenruhát viseli - szólt a tiszt ruhájára mutatva. - Köztük lesz az is, akin bosszút akarok állni. Felgyújtom az egész erdőt, hogy a mérges fát kiégessem, amely társai közt bujkál. Esküt tettem azon a napon, amikor Gill meghalt, már utána is küldtem egy társat, akinek bizonyára holtában is örül. Ó, Gill! Ide kerültél hát erőtlenül, élettelenül te is, aki elfogtad az úszó fókát s a zergét futás közben, te, aki lebírtad és megfojtottad a polei hegyekben a medvét! Itt fekszel mozdulatlanul, aki egy nap alatt bejártad a Drontheimhust Orkeltől a Smia- sen tóig, te, aki a Dofrefield sziklacsúcsait úgy másztad meg, ahogy a mókus kúszik a tölgy tetejére. Most néma vagy, Gill, aki hangosabban énekeltél, mint a mennydörgés a Kongsberg viharos ormain! Ó, Gill! hát hiába tömtem be miattad a feröeri bányákat, hiába gyújtottam fel a drontheimi székesegyházat, hiába! Kárba veszett minden fáradságom, nem látom benned tovább élni Izland gyermekeinek fajtáját. Ingolphe-nak, az Emberirtónak nemzetségét, nem hagyhatom rád örökül kőfejszémet, hanem ellenkezőleg, te hagyod rám örökül koponyádat, hogy ezentúl abból igyam a tengerek vizét s az emberek vérét.