A fordítás az alábbi mű alapján készült:

A. L. Jackson: Say It’s Forever (Redemption Hills #2), 2022

Fordította

FARKAS SYLVIA

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

Nem engedlek-sorozat 1–3., 2019

Szívdöglesztők 1–3., 2020

Összhang 1–4., 2021–2022

Összetört szívek 1–3., 2022

Vigyél kísértésbe! (Megváltás 1.), 2023

Copyright © 2022. SAY IT’S FOREVER by A.L. Jackson

The moral rights of the author have been asserted.

Hungarian translation © Farkas Sylvia, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Moldova Júlia

Korrektúra: Ábrahám Viktória

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink: +36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5705-85-6

1.

Jud

Majdnem tíz óra volt, amikor lassítottam, és bekanyarodtam a motorommal a környékre, ahol laktam. Redemption Hills már rég sötétségbe burkolózott, de hatalmas vihar kerekedett, és az eső hirtelen, haragosan zúdult a hegyvidéki városkára.

– A francba! – morogtam, amikor megláttam a piros vészvillogókat az út szélén. Egyáltalán nem volt kedvem hős megmentőt játszani. Én is már bőrig áztam, alig vártam, hogy végre kibújjak a nedves ruhákból, és jó forró vízben lezuhanyozzak. Talán még egy sört is legurítok, vagy kettőt, tekintve, hogy ritka rossz időpontot választottam az örömmotorozásra.

A vihar a semmiből csapott le, hirtelen. Már félúton voltam hazafelé, amikor rájöttem, hogy nem úszom meg szárazon.

Lelassítottam a Harley-val, ahogy elhaladtam a lerobbant autó mellett. Reméltem, hogy már rég üresen áll. De nem volt szerencsém. Nyitva volt a motorháztető, és… bassza meg… egy nő hajolt a motor fölé.

Felnyögtem, és nagyjából a kocsitól ötven méternyire megálltam. Simán tovább is gurulhattam volna, de nem vagyok bunkó. A kisvárosnak ez a része inkább ipari jellegű, az üzletek már rég bezártak, a környék kihalt, ilyenkor már csak bajkeverők ólálkodnak erre. Prédára vadásznak.

Nos, elég sok van a rovásomon nekem is, van miért vezekelnem, szóval nem hagyhatok magára egy csuromvizes csajt. Ráadásul a járművek, az olaj, a szerelés, mindez a véremben van. Ez az életem.

Kipöccintettem a sztendert, leállítottam a motort, és leszálltam a Harley-ról. Előkaptam a nyeregtáskából egy elemlámpát, és felkattintottam. A fény alig bírt utat törni az égből alázúduló esőben. A bakancsom elnehezült, ahogy lomhán végigcaplattam az út szélén összegyűlt, hömpölygő vízben.

A csaj hirtelen megfordult, rémülten a kocsinak dőlt, és gyorsan marokra fogta a kulcscsomóját.

Megcsapott az energiája.

És persze a félelme.

Basszus!

Nem akartam megijeszteni. De mit csináljak? Hagyjam ott az út szélén? Biztos, hogy nem! Lehet, hogy nem vagyok jó ember, de anyám nem erre tanított!

Ahogy közelebb léptem, jobban szemügyre vettem.

Azt a kurva!

Nem lehetett több huszonöt évesnél.

Ő is bőrig ázott, akárcsak én. Hosszú, fekete tincsei az arcába tapadtak. Egy vékony póló, farmer és magas sarkú volt rajta. A vizes ruhák szexin tapadtak vonzó testére.

Szikrázott a harag a szemében.

Mintha kékes fényű villámok cikáztak volna benne.

Micsoda féktelen indulat!

Micsoda düh!

Az arcvonásai egyszerre voltak lágyak és keményen metszettek. A szemöldöke, az álla és az arcélének a vonala pengeélesnek tűnt, de igazi babaarca volt, és az ajka egészségesen, telten duzzadt.

Olyan kibaszottul szép volt a csaj, hogy majdnem elbotlottam a saját lábamban.

Ahogy közelebb léptem, rémület ült ki az arcára, és még erősebben kezdte szorítani a kulcscsomóját. Ha bántani akarnám, nem adná magát könnyen, ez biztos.

Mint a sarokba szorított állat.

Vad.

Heves.

– Helló, drága! Úgy látom, elkél a segítség! – kiáltottam, hogy egyáltalán meghallja ebben az ítéletidőben, amit mondok.

Felemelte a fejét, határozottan rám nézett, de azért jól láthatóan felmérte körülöttünk a terepet. Szegény azt nézte, vajon merre menekülhetne el, ha úgy hozná a szükség.

Óvatosan közelebb léptem hozzá.

Az energiájától mintha megremegett volna alattam a föld.

– Megoldom – válaszolta tömören, mély, fülledt, szexi hangon.

– Biztos?

Ingerültség villant a szemében, hiszen pont azt mondtam, amit nem kellett volna. Jól láthatóan feltartottam a kezem.

– Nem akarlak bántani! Nekem sem esik jól itt az esőben állni, de láttam, hogy bajban vagy, gondoltam, jól jönne egy kis segítség.

Mintha egy kicsit engedett volna a merevségből, de továbbra is engem bámult, óvatos maradt, amit nem vehettem rossz néven.

Jó pár szemétláda rohangál a világban, ez tény. A felét alighanem személyesen is ismerem.

– Nem akarlak bántani – ismételtem szárazon.

Felhorkant, majd egyenesen a szemembe nézett.

– Mind ezt mondja, nem?

Majdnem felnevettem.

Micsoda vadmacska!

Igyekeztem megnyugtatni, ezért a motorháztető alá irányítottam a pillantásom.

– Tudod, mi a gond?

Ismét ingerülten felhorkant, majd lendületesen a motor felé intett. Csodaszép volt, ahogy a nedves hajtincsei az arcába ragadtak.

– Fogalmam sincs, egyszerűen leállt – válaszolta. – Alig bírtam lehúzódni az út szélére.

Óvatosan közelebb léptem, miközben szemmel tartottam, mert kétségem sem volt, hogy a farkamat is lenyisszantaná egyetlen rossz mozdulatra. A motor fölé hajoltam, megfogdostam egy-két vezetéket és csövet, hátha egyszerű dologról van szó.

– Remélhetőleg csak az aksi vagy a generátor – motyogtam.

– És az mennyibe fáj majd nekem? – kérdezte némileg hisztérikusan, mintha csak egy hajszálnyi választaná el attól, hogy teljesen kiakadjon.

Elszorult a torkom, ahogy felé fordultam. Az arcára volt írva, sőt az egész lényéből sugárzott a kétségbeesés.

– Nem tudom megmondani. Ha csak az aksi vagy a generátor ment tönkre, akkor nem sokba. De ha valami motorhiba, akkor elég húzós is lehet a vége. Be kellene vinni a műhelybe, akkor biztosabbat tudnék mondani.

– Műhelybe? – kérdezett vissza.

– Itt van a sarkon túl az üzletem, a Vasparipa.

Szóval igen, az üzletem inkább a motorokról szól, főleg az egyedi készítésű mocikról. Itt a régebbi darabokat teljesen szétszedjük, majd egyedi megoldásokat alkalmazva ismét összerakjuk. Meglehetősen sok pénzért természetesen. Ugyan motorkerékpárokra specializálódtunk, de ettől még néha be-befut egy-egy autó is. Persze nem ’99-es, családi szedánok, de ezt inkább nem említettem.

Gyanakodva mért végig, majd hátrébb lépett, és megrázta a fejét. Olyan határozottan, mintha a vihart is ő irányítaná. Mint az éjszakában zúgó sötét káosz.

– Mit keresel itt ilyenkor egyedül? – kérdeztem, miközben az arcomba csapott a víz.

– Tudod, mit? Hagyjuk! Megoldom. Majd én megoldom, majd… hívok segítséget. Nyugodtan menj tovább – intett a motorom felé. A kérdésemet mintha meg sem hallotta volna.

Ránéztem. Az arcát tanulmányoztam. Összeszorította a fogát. A tekintetem a bal arcélén végighúzódó hosszú sebhelyre tapadt. Legszívesebben végigsimítottam volna rajta.

Kibaszottul nagy hatással volt rám!

A kurva életbe, ez nem vicc!

Alig bírtam megmozdulni. Ökölbe szorítottam a kezem, hogy ne csináljak hülyeséget.

A csaj érezte, hogy őt méregetem. Még jobban összeszorította a száját, de nem fordult el, nem hajtotta le a fejét. Nem. Még magasabbra emelte, és kihívón rám nézett.

Elöntött a vágy.

A picsába!

Olyan gondolataim támadtak, amitől a hideg esővíz is forrásnak indult volna.

Végem van!

Csak segíteni akartam, ezért álltam meg.

De ez a lány annyira szexi, annyira vonzó volt, hogy a farkam egyszerűen nem bírt magával. Próbáltam észben tartani, hogy csak segíteni akarok, és a csaj már mehet is tovább.

De teljesen elvarázsolt. Mintha hipnotizált volna.

Ráadásul egyetlen pillantással.

Éreztem, hogy van valami a levegőben. Valamiféle varázslatos energia.

Igazi varázslónővel álltam szemben.

Az energiája a szél szárnyán repült, körülöttem forgott, és lecsapott.

Egy pillanattal később kivilágosodott felettünk az ég, majd hatalmas reccsenéssel szinte kettészakadt.

Minden szőrszálam égnek állt.

Mélyeket lélegezve próbáltam lenyugtatni magam.

Közelebb hajoltam hozzá.

– Komolyan azt hiszed, itt hagylak egyedül ilyen ítéletidőben?

Védekezőn összefonta maga előtt a karját.

– Mondtam, hogy megoldom! Menj csak!

Ismét villámlott. Láttam, ahogy összerezzent.

– Menjek? Tényleg? Biztos, hogy nem! Gyere! Nem álldogálhatsz itt egyedül!

– Mennék, ha a hülye autóm is menne!

Majdnem felröhögtem. Milyen kis vadóc a csaj!

– Hozd a táskád!

– Mi? – nézett rám meglepetten.

– Menjünk! – mutattam a mocim felé.

Felháborodottan felhorkant.

– De hát nem is ismerlek!

– Jud a nevem. Jud Lawson. Mint mondtam, itt van a közelben az üzletem. Ott meghúzhatjuk magunkat, amíg elül a vihar. És egyébként én sem ismerlek téged, aranyom, mégis itt ázok melletted, kockáztatva, hogy agyoncsap a villám, mert segíteni szeretnék. Szóval mi lenne, ha végre elindulnánk, mielőtt a hírekben végezzük mindketten?

Bizalmatlanság villant a tekintetében, gyanakodva nézett rám, de végül megadta magát.

– Rendben.

Odatipegett a kurvára magas sarkú cipőjében a vezető oldali ajtóhoz, behajolt, kivette a táskáját, a vállára hajította, majd mint a szélvész, jött is vissza.

Lecsuktam a motorháztetőt, és kinyújtottam felé a kezem.

Úgy nézett rá, mint a mérges kígyóra.

Felnevettem.

– Nem harapok, nyugi! – robbant ki belőlem, de leeresztettem a karom.

Még kegyetlenebbül mért végig.

Basszus! Ez a csaj egy pillantásával képes lenne elintézni!

A Harley felé indultam, ő biztos távolságból követett. Felpattantam a nyeregbe, és megnyomtam az indító gombot. Hangosan feldorombolt a motor.

A csaj habozva megállt mellettem. Viaskodott magával. Visszanézett a kocsija felé, ami, mint egy halom szerencsétlenség, ott árválkodott valahol mögöttünk.

Ismét kinyújtottam felé a kezem.

– Gyere! A kocsid megvár.

A tekintete élesebben villant, mint a körülöttünk cikázó villámok.

– Ha hozzám nyúlsz, meghalsz!

Csüggedten elnevettem magam.

– Nem kétlem, aranyom! Nem kétlem.

Végül megadta magát, és megragadta a kezem.

Mintha belém csapott volna a villám.

Forróság ömlött végig a testemen, és mintha a levegő is felforrósodott volna hirtelen.

Mi a faszom ez?

Nyeltem egyet, legyűrtem az érzést, és segítettem neki felülni. Átlendítette a nyereg felett a végtelen hosszú lábát, majd szorosan hozzám simult. Átölelte a csípőm. A tarkómon éreztem a leheletét.

Mindenhol a lányt éreztem. A forróságát, a hevességét, a vadságát.

Szétáradt bennem a vágy.

Hangtalanul rámordultam a farkamra, mert hirtelen alig bírt magával a sliccem mögött.

Ha rossz döntést hozol, rosszul végzed.

Sebességbe tettem a motort, és visszagurultam az útra, ami mostanra inkább egy folyóra emlékeztetett. Ömlött a víz, a kerekek hullámokat vertek a patakzó esővízben.

Balra kanyarodtam, és próbáltam figyelmen kívül hagyni a csaj egyre hevesebbé váló szívverését. Egyre szorosabban fogta a derekam. Úgy kapaszkodott belém, mintha én lennék a megmentője.

Tőlünk balra a tesóm klubja, a Feloldozás fényei hasítottak az éjszakába. Trent mellett én is tulajdonos vagyok. Akkor szálltam be az üzletbe, amikor ideköltöztünk Redemption Hillsbe.

A kék neon lidércfényként világított a sötétben. Pedig a klub menedékként szolgált az ipari negyed közepén.

Nem számított a borzalmas időjárás, a hely, mint mindig, dugig tömve volt. Egy régi raktárépületben alakítottuk ki a szórakozóhelyet, tulajdonképpen a romokból építettük újjá.

Szembenéztünk a múltunkkal, és úgy döntöttünk, mindent megteszünk, hogy jobb életünk legyen. Magunk mögött hagytuk a bűnözést, a garázdaságot, a bűneinket, és igyekeztünk feddhetetlenül élni.

A Feloldozás Trent gyermeke, az enyém pedig a Vasparipa a klub mögötti területen.

Bekanyarodtam a klubhoz, majd hátragurultam a hatalmas, jó tizenhatezer négyzetméternyi területre.

Az épület is elég termetes. Kétemeletnyi magas. Jobbra a bejárat és az előtér csupa üvegből, balra pedig óriási szervizajtók sorakoztak.

Éreztem, ahogy a csajban lassan felhagy a feszültség, amikor meglátja az üzletet. Ahogy közelebb araszoltunk, megnyomtam egy gombot, és lassan emelkedni kezdett a legtávolabbi garázsajtó. Világosság támadt odabent, a fény visszaverődött az üzlet éjfekete műgyanta padlójáról. Behajtottam a motorommal, majd végiggurultam a teherautóm mellett. Végre biztonságban voltunk.

Letettem a bakancsom talpát, és megállítottam a motort. Kirúgtam a sztendert.

Hirtelen hatalmas csend vett körül minket. Az eső zakatoló hangja már csak az épület tetejéről verődött vissza. Olyan volt, mint valami ködös, mámorító álomban.

A csaj ismét szorosabban ölelte a derekam, mintha nem tudná, mit kezdjen magával. Éreztem, hogy ismét védekező állást vesz fel.

– Ez az üzletem – mormogtam halkan.

Óvatosan körülnézett.

A Vasparipa egy ezer négyzetméter nagyságú üzlet. Csodaszép. Az én saját menedékem.

Itt találok örömet. Ide kötnek a terveim és a céljaim. Itt nyer értelmet minden. Itt gyönyörűségeket alkothatok, míg a múltam tele van szörnyűségekkel.

Az egész egy jókora, stabil téglaépület, fekete, fényes padlóval és masszív fémajtókkal.

Különböző állapotú motorok állnak bent. Mind egy-egy hatalmas ajtó előtt parkol, saját műhelyterületen. Némelyik ajtó előtt egy-egy klasszikus autócsoda pompázik.

Aki betér a Vasparipába, tudja, hogy első osztályú helyre érkezett. Maga a műhely ultramodern és patyolattiszta. A felszerelés a lehető legkorszerűbb.

Mégis autentikus.

– Hűűű! – lehelte ámulattal a csaj.

Óvatosan megmozdultam, és lefejtettem magamról a karját, hogy lesegíthessem a motorról.

Hátratántorodott a hatalmas magas sarkúján, és nekidőlt a mocimnak.

Elakadt a lélegzetem.

A benti fényben végre rendesen is szemügyre vehettem. A csaj igazi nehézbombázó volt.

Ébenfekete hajú, háborgó tenger tekintetű csoda. A legmélyebb kék szem, amit valaha láttam. Olyan mélységesen kék, amiben csak elveszni lehet. A csuromvizes fehér pólója álomszép domborulatokra tapadt. Mint egy címlaplány.

Nem volt túl magas, de az eszméletlen cipőjében nagyon hatásos volt.

Kurvára leveri az embert a lábáról.

Mint egy vad fantázia.

Mint egy csodás álom.

A farkam ismét megmozdult, a szám hirtelen teljesen kiszáradt.

A szeme ugyanilyen hatással volt rám. Elmerültem benne. Volt valami a mélyén. Sugárzott belőle.

Ugyanezt éreztem, amikor megérintett.

Elszakította rólam a tekintetét, és körbefordult.

– Csodálatos – horkant fel szinte gúnyosan.

– Igeeen? – húztam fel a szemöldököm érdeklődve.

Ugyanis nem úgy hangzott, mintha lenyűgözte volna, amit lát.

Ismét összefonta maga előtt a karját, én pedig igyekeztem nem a tökéletes mellét bámulni.

– Szerinted én ezt megengedhetem magamnak? – kérdezte szemrehányón. A hangszíne az arcára vonzotta a tekintetem.

– Mondtam, hogy az én üzletem, nem?

– Igen, és ez nagyjából pont úgy néz ki, mint azok a tv-műsorok, amelyekben a különböző hiperszuper, extravagáns műhelyek egymás ellen versengenek, hogy melyiküké a leglátványosabb járgány. Biztos, hogy ezt nem engedhetem meg magamnak!

– Erről ráérünk holnap is beszélni – válaszoltam.

Megrázta a fejét.

– Nem. Nem érünk rá! Ha azt mondom, nem engedhetem meg magamnak, akkor azt komolyan is gondolom.

Belenyúlt a táskájába, és előkotorta a telefonját. Egy számot tárcsázott, majd a füléhez emelte a mobilt, és idegesen körözni kezdett.

– Vedd már fel! Gyerünk! Mi lesz? – idegesen felvinnyogott, és magasan maga elé tartotta a telefont. – Mi a büdös francért nem megy át a hívás?

– Gondolom, a vihar bezavar a térerőbe – feleltem, és leszálltam a motorról.

– A picsába! – suttogta ingerülten, miközben úgy bámulta a mobilt, mintha valami csodára várna. Hirtelen ismét rám nézett. – Haza kell mennem.

A nyitott garázsajtó felé néztem, még mindig zuhogott az eső.

– Az most nem fog menni, drágám.

Fájdalmasan elfintorodott. Mintha hirtelen rémület kerítette volna a hatalmába.

Végigmértem, és igyekeztem kedvesen kérdezni.

– Vár otthon a pasid?

Fájdalmasan felnyögött.

– Nem – válaszolta, majd mintha meg is bánta volna, hogy elszólta magát. Én pedig érthetetlen módon megkönnyebbültem.

Idióta!

De nem tehetek róla.

– Mondtam, hogy itt biztonságban vagy. Ígérem, így is marad.

Nem moccant. Összeakadt a tekintetünk.

Szikrázó tekintete fényesen csillogott.

És mélységesen mély volt.

Mintha szellemek zúgolódtak volna a mélyben.

Éreztem. A szívemnek feszültek.

Vonzottak. Közelebb húztak.

Mintha valamit észre kellett volna vennem.

Varázslat lehet.

Pislogtam, hogy szabaduljak az igézet alól.

– Kénytelenek vagyunk kivárni a vihar végét – tettem hozzá.

A csaj elkeseredetten lehajtotta a fejét, és végignézett a vizes ruháin.

– Gyere! Menjünk fel! Keresek neked valami száraz holmit.

Majdnem a plafonig ugrott a szemöldöke.

– Hogy mi?

Elnevettem magam.

– Az emeleten lakom.

– Ez most komoly? – hördült fel.

– Aha.

– És azt akarod, hogy menjek fel veled?

– Van jobb ötleted?

Indulatosan legyintett.

– Igen. Jó lenne, ha elindulna a kocsim! Ezt nagyszerű ötletnek tartom.

– Inkább vágyálom, ha engem kérdezel – húzódott gúnyos mosolyra a szám.

Ingerülten nézett rám.

Felnevettem, de pont akkor vettem észre, hogy reszket.

– Gyere! Látom, hogy fázol, és én sem vágyom másra, mint egy jó forró zuhanyra és egy hideg sörre. Szerintem neked is jólesne.

– Őrültség!

– Nem. Az az őrültség, hogy ott állsz és fagyoskodsz, amikor meg is melegedhetnél.

Azt már nem tettem hozzá, hogy én hogyan tudnám felmelegíteni, ha engedné. De lehet, hogy látta a tekintetemben.

– Ha egy ujjal hozzám nyúlsz, véged! – szólt indulatosan.

Önkéntelenül is elmosolyodtam.

– Világosan megmondtad már egyszer – válaszoltam, majd közelebb hajolva folytattam. – És miből gondolod, hogy egyáltalán hozzád akarok érni? – kérdeztem gúnyosan. Muszáj volt, nem bírtam megállni.

Pedig mennyire szerettem volna! Nagyon szerettem volna eljátszadozni ezzel a vadmacskával.

Megremegett. Majd levert a lábamról az energiája.

Nagyon erősen vonzott.

– Csak tisztázni akartam! – sziszegte felém.

– Vágom! – vigyorogtam.

Kihúzta magát. Ellenállást sugárzott az egész tartása.

A hajából kókuszillat áradt, én pedig majd beleszédültem, annyira vonzónak találtam. Észvesztően szexi volt.

Részegítő.

– Rendben.

– Oké – mormogtam, miközben megnyomtam a gombot, hogy lecsukódjon a kapu.

Elindultam a hátsó fémlépcső felé, amely egyenesen a loft lakásomhoz vezetett.

A csaj magas sarkúja hangosan kopogott mögöttem.

Jelenléte betöltötte a teret. Mindent áthatott.

Uralkodott felettem is, miközben felfelé kapaszkodtam a lépcsőn.

Amikor felértem, beütöttem a kódot, majd felé fordultam.

Ismét elállt a lélegzetem, ahogy az arcára néztem.

Egyszerre láttam rajta rémületet és megkönnyebbülést.

Beleszédültem, a szívem elfacsarodott.

Kis varázsló.

– Mi a neved, aranyom?

Habozott egy pillanatig, mielőtt válaszolt volna.

– Salem – suttogta.

Akaratlanul is felcsuklottam.

Na persze!

A megtestesült fekete mágia!

2.

Salem

– Gyere, aranyom! Nincs mitől félned! Érezd magad otthon! – biztatott a férfi. A hangja akár a dörzspapír, durva és nyers. Mégis, valahogy megnyugtató volt a hangszíne.

Baromira zakatolt a szívem. Vadul verdesett a bordáim mögött, ahogy közelebb léptem a bejárati ajtóhoz, amit Jud Lawson tárva-nyitva hagyott nekem.

Biztos megőrültem!

Egy totál idegen pasi lakásába készülök belépni!

Még a nevemet is elárultam!

Már az is túlzás volt, hogy felültem mögé a motorra.

Mintha irányítana, mintha muszáj lenne megmondanom neki, egyszerűen nem tudom kordában tartani saját magamat. Pedig ennél sokkal több eszem van!

De már vagy tizenötször tárcsáztam az öcsém számát, míg kint áztam az esőben a lerobbant tragacsom mellett. Hiába. Nem sikerült elérnem.

Teljesen kétségbeestem. Minden egyes hívással egyre reménytelenebbnek tűnt minden.

Vicces, hogy segítségért imádkoztam, aztán meg legszívesebben hátat fordítottam volna annak az egy szem fényszórónak, ami a viharon átderengve felém közeledett. Mint valami elvetemült megmentő, úgy bukkant ki a sötétből ez a hatalmas férfi a zuhogó esőben.

Szakállas, csupa izom, tele tetoválásokkal.

Igazán hatásos látvány.

Felszabadító vagy hódító? Ezt még nem tudhattam. Az viszont biztos, hogy a látványától megremegett a térdem, összeugrott a gyomrom, és a józan eszem üvöltve figyelmeztetett, hogy ne legyek ostoba.

De mit tehettem volna? Ilyen reménytelen helyzetben? Semmi más lehetőségem nem maradt, muszáj volt kihasználni az egyetlen esélyt.

Érthető módon azért nyugtalanított, hogy egy idegen lakásába lépjek be.

Gyorsan körülnéztem. Pont olyan ultramodern és menő volt, mint alattunk az üzlet. Minden matt fekete, fém és drága bőr.

Durva, zord és lenyűgöző.

Akár a férfi.

Jud Lawson előrement a lakásba. Minden egyes lépése alatt rezgett a fekete padló, forró lökéshullámokat keltve a hűvös levegőben.

Próbáltam észnél maradni. Nem akartam, hogy hatással legyen rám. Nem akartam bolond módjára azonnal elolvadni tőle.

De kit akarok becsapni? Szinte lehetetlen küldetés volna, hiszen a pasi felháborítóan jóképű.

Tiltott gyümölcs.

Lehetetlenül magas, széles vállú. Vagy kétszer akkora, mint én.

Félelmetes és zord.

Egy igazi szörnyeteg, de ördögien szexi mosollyal.

Ugyanakkor volt benne valami lágyság, némi báj, ahogy mosolyra görbítette telt, kívánatos ajkát. Belebizsergett a mellem.

Na és ahogy bámult! Micsoda hihetetlenül fekete, obszidiánszínű tekintet! Kétség sem férhetett hozzá, hogy felfalna, ha lehetősége nyílna rá.

Nagy levegőt vettem, majd kocsonyás térddel, de beléptem a lakásba. Csuromvizes voltam, csöpögött rólam, nem is tudtam, merre lépjek.

Jobb híján a kezemet tördeltem.

Jud megérezte, hogy habozok, mert megállt, és visszafordult felém. Szája csintalan mosolyra húzódott.

Azonnal összerándult a gyomrom a vágytól.

A picsába!

Ennél több eszem van! Ennél több!

De a vonzalmat nem lehet befolyásolni.

Egyszerűen van.

És megállíthatatlan.

Azelőtt születik meg, hogy egyáltalán észrevennénk.

Kár a gőzért!

Majd megoldom. Nem veszek tudomást róla.

Határozottan felemeltem a fejem, és magam felé intettem.

Nem kellett volna.

Ugyanis azonnal rám tapadt a tekintete, és alaposan végigmért. Tetőtől talpig.

Megcsapott az energiája.

Még a levegő is beleszikrázott.

Elöntött a vágy.

– Nedves vagyok – mondtam kihívón.

Megnyalta a szája szélét. Mintha hirtelen megszomjazott volna.

A picsába!

Hátratántorodtam, amikor rájöttem, milyen kétértelmű kijelentést tettem. Hogy éppen mire gondolhat.

Összeszorítottam a combomat, mert az, ahogyan végigmért, kétséget sem hagyott afelől, hogy min járhat az esze.

De most komolyan! Tényleg azt akarta, hogy totál vizesen vonuljak végig a luxuskecón, amit ő nevetséges módon lakásnak hív? Hiszen olyan volt, mint az igényes férfiasságot szemléltető kiállítás! Mint egy bemutatóterem!

Kivéve magát a férfit.

Jud nem ilyennek tűnt.

Elnevette magát, én pedig azt kívántam, bárcsak ne tetszene annyira!

– Ahogyan én is, aranyom! – mutatott a hatalmas, vizes lábnyomokra a padlón.

Megremegett a torkom. Megnyaltam a szám.

A picsába!

Ismét nevetett. Mély, dörmögő hangon! Összekeveredett a tetőt verő eső monoton dübörgésével, ami úgy töltötte be a teret, mint a halk suttogás.

Hirtelen mennydörgés rázta meg felettünk az eget, és az ablakokon bevilágított a villámok kékes fénye.

– Akkor várj! – szólt, majd megfordult, és jobbra indult, át a hatalmas nappalin. Nyitott terű volt az egész lakás. A nappali, a konyha, az étkező, minden egy légtérben kapott helyet, kivéve a hatalmas duplaajtó mögötti területet a nappali túlsó felén.

A pasi csupa izom volt. Hatalmas, acélos testű, izmos végtagokkal. Áradt belőle az erő. A bőrét tetoválások tarkították, legalábbis, ami kilátszott a ruha alól.

Hosszú, céltudatos, magabiztos léptei ellenére valahogy mégis könnyednek tűnt a mozgása. Összességében keménységet sugárzott. Biztos voltam, hogy nem ismeretlen számára sem a veszély, sem az erőszak. Ha gondban lenne, magabiztosan támadna, és nem biztos, hogy az ellenfele túlélné.

Eltűnt a kétszárnyú ajtó mögött.

Iszonyatosan felgyorsult a pulzusom, míg ott álltam, és vártam. Mint akinek elment az esze! A telefonomra néztem, és összerezzentem, amikor láttam, hogy még mindig nem kaptam üzenetet.

Biztosan aggódnak miattam!

A francba, hiszen én is aggódom!

De ha én nem tudom őket elérni, akkor nyilván ők sem engem.

Egy perc múlva visszatért Jud. Levette a bakancsát, mezítláb volt. Egy pár ruha és egy törölköző volt a kezében.

– Nem a legszebbek, de le tudsz zuhanyozni, és legalább belebújhatsz valami szárazba, míg elül a vihar. Addig beteszem a cuccaid a szárítóba – mondta mosolyogva, miközben felém tartott.

Megremegett a lelkem.

Mennyire kedves, milyen édes és mennyire ijesztő!

Ez a kombináció biztosított róla, hogy Jud Lawson valószínűleg a legfélelmetesebb férfi, akivel valaha találkoztam.

Flörtölő, vonzó férfiasság áradt belőle, és biztos voltam benne, hogy gond nélkül az ujja köré csavarja a nőket, akiknek folyik a nyáluk, hogy belekóstolhassanak abba, amit ez a Pazar férfi kínál.

A haja éjfekete volt, már amit fent kicsit hosszabbra hagyott, és éles kontrasztot alkotott szögletes arcával. Sűrű szakálla pont olyan sötét volt, mint a haja. Valahogy késztetést éreztem, hogy beletúrjak, amikor felém nyújtotta a törölközőt és a ruhákat.

A pasi egy két lábon járó, megtestesült csapda volt. Vonzó és veszélyes.

– Tessék! – nyújtotta felém a cuccokat, majd balra az ajtók felé intett. – A harmadik ajtó balra a vendégszoba. Nyugodtan zuhanyozz le!

Összeértek az ujjaink, ahogy elvettem tőle a törölközőt. Végigfutott rajtam a hideg, akár a futótűz, úgy borította be a bőrömet.

– Muszáj felmelegedned, aranyom, hiszen jéghideg vagy! – dörmögte halkan.

Az ujjbegye végigsiklott a csuklómon. Azonnal libabőrös lettem.

Hátrébb lépett. Obszidián tekintete vidáman villant.

A görény!

Pontosan tudta, mit tesz velem!

– Köszönöm! – suttogtam halkan.

– Részemről a szerencse, aranyom! Mint mondtam, érezd magad otthon. Én is lezuhanyzom.

Lehajoltam, levettem a hülye magas sarkút, hogy ne maszatoljam össze a folyosót.

Az egyik kezemben a cipővel, a másikban a száraz ruhákkal gyorsan odasiettem az ajtóhoz.

Magamon éreztem a tekintete melegét.

Őrültség, de remegtem a hidegtől. A remegés azonban valahonnan mélyen bentről fakadt. Az sem segített persze, hogy bekapcsolt a légkondi, és ontani kezdte a hideg levegőt.

Az ajtóhoz érve megálltam, visszapillantottam.

Jud ugyanott állt, engem nézett. Átható, kutató tekintettel.

Volt benne valami lenyűgöző, valami lehengerlő, de semmi köze nem volt a testi adottságaihoz.

Talán félnem kellett volna, de én mégis biztonságban éreztem magam mellette. Tudom, átkozottul hülye vagyok!

Ennél sokkal több eszem van! Nem szoktam csak úgy megbízni bárkiben, most mégis feljöttem egy vadidegen lakására, ráadásul egy lélek sem tudta, hol vagyok.

Elszakítottam magam a tekintetétől, és besiettem a vendégszobába. Sötét volt, de gyorsan becsuktam magam mögött az ajtót. Be is zártam. Nekidőltem a csukott ajtónak és próbáltam mélyeket lélegezni, uralkodni magamon, és kiverni a fejemből a fantáziálgatásokat.

De volt valami ebben a mai éjszakában, ami nagyon valószínűtlenné tette az egészet. Mintha az egész csak egy álom volna.

Hiszen én nem vagyok ilyen! Sosem tennék ilyet! Soha nem voltam ilyen felelőtlen! Az elmúlt négy évet teljes szigorral és fegyelemmel csináltam végig. Egy lépés előre, egy tekintet hátra. Óvatos vagyok. Nem engedhettem meg magamnak az ilyen felelőtlenséget.

A testvérem meggyőzött, hogy biztonságos ez a kisváros, ahová alig három hónapja költöztette át a nagyinkat.

Elteltek az évek.

A menekülés évei.

Évek, melyek alatt alig éltünk.

A testvérem ragaszkodott hozzá, azt mondta, eljött az ideje, már nem élhetünk úgy, ahogy azelőtt.

Elszorult a torkom. Hátrahajtottam a fejem. Istenem! Muszáj hinnem az öcsémben! Muszáj belekapaszkodnom a reménybe és a hitbe.

Ellöktem magam az ajtótól, és a fürdő felé léptem. Felkattintottam a villanyt.

A fürdő épp olyan hivalkodó, pazar luxust árasztott, mint a lakás többi része.

Fehér falak, feketére festett fabútorok, arany csapok és fogantyúk. A padló és a fal fekete-fehér mozaikkövekből volt kirakva. A zuhany csupa üveg, egyik oldalról nyitott, felül esőztetővel.

Nos. Lássuk akkor.

Letettem a tiszta ruhákat a szekrényre, majd megengedtem a forró vizet. Lenyúztam magamról a vizes ruhákat, és a földön hagytam őket, miközben lassan gőz kezdett terjengeni a fürdőben.

Beléptem a zuhanyba, és felnyögtem a csodás érzéstől. Csupa libabőr lettem, ahogy a hideg bőrömre hullottak a forró vízcseppek. Megkönnyebbülten felsóhajtottam. Hirtelen hálát éreztem. Borzasztóan hálás voltam ennek a férfinak.

Mindig a legrosszabbat feltételezem mindenkiről, de ahogy itt álltam ebben a luxuszuhanyzóban, arra gondoltam, hogy ez a pasi talán mégiscsak kedves.

Talán igazán jó ember.

Próbáltam felkészülni erre a lehetőségre is.

A bizalom ugyanis sebezhetővé tesz. Kiszolgáltatottá. Erre pedig nem volt sem időm, sem kedvem.

Aztán meg elég biztos voltam abban is, hogy a nők minden további nélkül a lába elé omlanak, talán a kisujját sem kell mozdítania, ezt meg aztán semmiképp sem akartam. Nem vagyok az egyéjszakás kalandok híve.

De basszus! Olyan jó lenne csak úgy kielégülni!

Azonnal ábrándozni kezdtem. Lelki szemeim előtt jelenetek peregtek.

Hatalmas kéz, telt ajkak, erős test…

Lehunytam a szemem, és próbáltam nem elképzelni, ahogy nem is olyan messze tőlem éppen meztelenül zuhanyozik.

Nem! Nem! Nem! Ne is gondolj rá, Salem!

Mosakodj le, öltözz fel, és húzz innen a francba!

Igen. Ez a tervem ma éjszakára.

De mégis. Talán túl sokáig álldogáltam a meleg vízpermet alatt, és túlságosan ellazultam, mert a gondolataim is túlságosan messzire sodródtak.

De ki tehetne nekem ezért szemrehányást? Hiszen egy valóra vált mesébe csöppentem! A pasi is olyan, mint egy mesebeli herceg!

Mese és fantázia… vad, fülledt fantázia. Olyan, amiben könnyű elveszni.

Végül elzártam a vizet, kiléptem a pihepuha fürdőszőnyegre, és megragadtam a még puhább fürdőlepedőt. Beleburkoltam magam, belesüppedtem, ahogy magam köré tekertem. Az arcomhoz emeltem a csücskét, és mélyen beszívtam az illatát. Ugyanaz az illat volt, mint ami elbódított, amikor felültem mögé a motorjára.

Citrus, fahéj és szegfűszeg.

Igazi őszi illat.

Mélyen magamba szívtam, hogy emlékezzek rá később is, bár biztos voltam benne, hogy sosem fogom elfelejteni.

Oké, hülye liba, hagyd abba a fantáziálást! Ne képzelegj egy olyan pasiról, aki csak egyszerűen kedves próbál lenni!

A belső monológom nagyjából öt másodpercig ért valamit, mert amikor belebújtam a hatalmas pólójába, és ismét megcsapott az illat, azonnal el is merültem benne.

Melegséget árasztott, jó érzés volt, és istenem, mintha Jud ölelt volna szorosan magához. Aztán elnevettem magam, amikor magamra vettem a hatalmas boxeralsót, és a tükör elé álltam. Nevetségesen néztem ki.

Nagyjából tízszer volt nagyobb a kelleténél.

A csípőmre csúsztattam az alsót, és reméltem, hogy ott is marad. Aztán a hajamra tekertem a törülközőt, és kimentem a hálóba. A szobában sötét volt, csak a fürdőből kiszűrődő fény világította meg, de így is látszott, hogy a két helyiség dizájnja hasonló.

Sötét, maszkulin elegancia.

Hatalmas franciaágy, rajta pazar ágyneművel.

Megráztam a fejem, és továbbmentem, de azért lassan és óvatosan lestem ki az ajtón. Csend volt odakint, így lábujjhegyen osontam ki a nappaliba.

Az egész lakásban sötét volt, csak a konyhaszekrény fényei világítottak. De aztán megragadta a figyelmemet néhány festmény a nappali túlsó oldalán, melyek apró spotlámpákkal voltak megvilágítva.

Észre sem vettem a képeket, amikor először bejöttem, de most, a sötét csendben, másra sem tudtam figyelni. Akaratlanul is a festmények felé léptem.

A képek szíven ütöttek és magukkal ragadtak.

Négy hatalmas vászon, a padlótól egészen a plafonig értek. Két festmény állványon pihent a tévé két oldalán. Az egész falat beterítették.

Nyers és őszinte ábrázolások voltak. Elszorult tőlük a szívem, ahogy bámultam, és próbáltam megérteni, mit látok.

Volt egy olyan kellemetlen érzésem, hogy egyenesen a művész lelkébe, annak rejtett zugába lesek be, oda, ahol a démonjai és a félelmei laknak. Az ábrázolt szellemek sikoltoztak és kínok közt üvöltöztek. Démonok kúsztak a perzselő lángok között, amelyek a földet is felemésztették. Homályos, elnagyolt arcvonású alakok is voltak a képen, mintha foglyai volnának a jelenetnek, mintha nem is tartoznának oda, de ott ragadtak volna.

De voltak ott rideg, kísérteties szépségű figurák is. Csillagok, örökkévalóság és elveszett remények. Mindegyik lélegzetelállítóan tragikus, eget rengetően fantasztikus.

Lenyűgöző és elragadó.

Olyan érzés volt, mintha magam is része volnék a merészen ábrázolt gyötrelemnek. A vászonban fogva tartott fájdalomnak.

Elszorult a torkom, égnek állt minden szőrszálam, és kirázott a hideg.

Ledermedtem. Mint aki csapdába esett. Képtelen voltam mozdulni, szólni vagy arrafelé nézni. Éreztem, hogy lidércként közeledik. Mintha az egyik festményről szállt volna le. Fölém borult, betakart.

Igazam volt.

Ez a férfi nagyon veszélyes!

A vállamon éreztem a lélegzetét.

– Sikerült felmelegedni?

Ártatlan kérdés volt, mégis olyan csábítóan hatott a durva hangjával. Beleremegtem.

– Igen, köszönöm!

Alig bírtam kinyögni a szavakat. Még mindig a festmények hatása alatt álltam.

– Ezek… – kezdtem, de elhallgattam, mert nem tudtam szavakba önteni az érzéseim.

– Ezek csak kitöltik az üres teret – fejezte be helyettem a mondatot.

Összeráncoltam a szemöldökömet a közömbös hang hallatán. Még a vállát is megrándította. Kérdezni szerettem volna, többet megtudni, de elterelte a figyelmemet a kuncogása.

Reszelős, mély hangja hallatán tiszta libabőr lettem.

– Eléggé… hogy is mondjam… hogy nézel ki…

Összeszedtem magam, és hátrapillantottam.

A csupasz, széles mellkasát láttam, tele tetoválásokkal… Atyám!

Azt hittem, menten elájulok.

Próbáltam nem odanézni, de a haja még nedvesen csillogott a zuhanyozástól, és olyan mosoly ült az arcán, amitől azonnal összeugrott a gyomrom.

És micsoda melegség áradt a testéből!

A maradék ép eszem azonnal rövidzárlatot kapott.

– Nevetségesen! – mondta végül karba tett kézzel, mosolyogva.

Hogy mi?

A szavai egy pillanat alatt észhez térítettek.

A seggfej! Persze, szerintem is nevetségesen néztem ki, de muszáj ezt az orrom alá dörgölni?

Nyeltem egyet, odébb léptem, és határozottan felemeltem a fejem.

– Van választásom? Mit kellett volna tennem? Inkább vizezzem össze a flancos padlódat? – kérdeztem vissza.

Erre elvigyorodott.

A francba!

– Nem panasz akart lenni, drága aranyom!

Rábámultam. Mi a franc van ezzel a pasival?

De még ennél is fontosabb, hogy mi a franc van velem? Hogy lehet, hogy felizgat egy olyan csávó, akit nem is ismerek, és akiről semmit sem tudok azon kívül, hogy jó az ízlése, és van érzéke a lakberendezéshez?

Na meg persze azt, hogy képes volt a hatalmas vihar kellős közepén megállni, hogy egy vadidegennek segítsen.

Nem tudtam eldönteni, hogy csak szórakozik velem vagy tényleg hihetetlenül kedves.

A csillogó tekintete és a csábítóan szexi mosolya sem segített ebben.

Biztos jól szórakozott rajtam.

– Egyébként most is épp összevizezed a flancos padlómat – morrant mély, rekedt hangon.

Összerezzentem, és a kezemben tartott nedves ruhacsomóra meredtem. Valóban csepegett belőle a víz. Egyenesen a padlóra. Már egy kisebb tócsa volt a földön.

– A picsába!

Felnevetett, és közelebb lépett hozzám.

– Add ide a cuccokat! – nyújtotta felém a kezét.

Erre én még jobban magamhoz szorítottam a ruhákat, mintha egy tolvaj lenne, aki el akarja rabolni őket. Megcsillant az obszidián tekintete, majd hangosan felnevetett. Úgy ölelt körül a hangja, mint egy álomban. Előrehajolt, hogy a fülembe suttogjon.

– Örülj, hogy nem kérem el azokat is, amik rajtad vannak. De ha még egy percig itt álldogálunk, istenbizony elkérem.

Hátrébb léptem, és egyenesen a szeme közé néztem.

– Akkor meghalsz!

A nevetése a lelkemig hatolt. Úgy robbant ki belőle, mintha valami igazán vicceset mondtam volna.

Kinyúlt, kikapta a kezemből a vizes ruhákat, és eltáncolt a szoba túlsó vége felé.

– Gyere, te kis vadmacska, erre van a mosókonyha.

Mi?

– Hogy mondod? – siettem utána.

Nyugodtan tovább nevetgélt az orra alatt, miközben kinyitott egy konyhából nyíló ajtót. Mögötte volt a mosókonyha, ami legalább akkora volt, mint a mi egész konyhánk otthon.

Lecövekeltem az ajtóban, mert semmiképp sem akartam túlságosan közel kerülni ehhez a férfihoz. Jud vigyorogva bedobta a cuccokat a szárítóba, majd megnyomott egy-két gombot.

A gép pittyegett, majd elindult.

– Látod, nem is volt olyan nehéz – szólt gúnyolódva, és tetőtől talpig végigmért.

Felhorkantam, majd karba tettem a kezem.

– Mi az, aranyom? Miért bosszankodsz?

Olyan lágy, selymes hangon kérdezte, mintha nem tudná, mennyire felhúzott.

– Szerinted ebben semmi fura nincs? – szegeztem neki erélyesen a kérdést.

– Szeretem a fura dolgokat, ezt elismerem – válaszolt vigyorogva.

Kinyújtotta a kezét, és gyengéden végigsimított az államon húzódó sebhelyen. Olyan gyorsan történt, hogy még fel sem fogtam, mit csinál, és már hozzám is ért. Ösztönös és magától értetődő mozdulat volt, mintha nem először érintene meg.

Lángba borult az arcom.

Elöntött a rémület.

De sokkal rosszabb volt, hogy jólesett az érintése.

Döbbenten hátrébb léptem.

– Mégis mit képzelsz? – nyögtem zihálva. Eluralkodott rajtam a pánik, alig bírtam megállni, hogy ne rohanjak el sikítva.

Az eső és a vihar sem tartott volna vissza.

Mégis maradtam.

Nem vagy gyenge!

Nem vagy gyenge!

Határozottan felszegtem az állam, szinte odakínálva neki az arcom. Ha még egyszer hozzám mer érni, megkeserüli!

Volt képe bűnbánó szemmel meredni rám, és gyorsan zsebre tette a kezét. Egy szál farmerben volt egyébként, ami alól a csípőcsontja is kikandikált, így a kidolgozott, kockás hasizmát nem lehetett nem észrevenni. A bőrét mindenhol tetoválások fedték, ugyanaz a stílus mindenhol. Olyan szívesen megérintettem volna! Pont úgy, ahogyan ő is megérintette a sebhelyem.

Mintha így volna rendjén.

Mintha teljesen természetes volna.

Úristen! Kezdtem megutálni a pasit! Idegesített, hogy így felzaklatott, hogy felkavarta a szívemben az állóvizet, és olyan érzések törtek felszínre, amiknek nem lett volna szabad.

– Ne haragudj! Nem kellett volna – tört ki belőle, őszintének tűnt.

– Hiszen nem is ismerlek!

Zavartan beletúrt a hajába.

– Igen, tudom – bökte ki habozva. – De van benned valami, Salem – mondta, miközben olyan áthatóan meredt rám, mintha valami titkot fejtegetne.

Megcsapott az energiája. Ebben a pillanatban az ablakban is fény villant. Bizsergett körülöttünk a levegő.

Úgy bámulta az arcomat, hogy ennyi erővel akár meg is érinthette volna.

– Olyan borzasztó gondolat, hogy szeretnélek jobban megismerni?

Fortyogott köztünk a vonzalom, de ott is maradt a levegőben.

Vonzott. Olyan volt, mint a gravitáció.

Kétségbeesetten kutattam a józan eszem maradványait.

– Nem élek a lehetőséggel! – vágtam oda, mint valami hülye picsa. – Csak szeretnék hazajutni, jó?

Megvonaglott az arca a durva elutasítástól, majd gyorsan a földre szegezte a tekintetét.

– Rendben, persze – motyogta a meztelen lábujjait bámulva.

Hatalmasat reccsent felettünk az ég, majd ismét erőteljesen zuhogni kezdett.

Jud rám emelte a tekintetét.

– Mondtam, hogy biztonságos helyre hozlak – jelentette ki, de közben valahogy megkeményedtek az arcvonásai.

Márpedig én nem éreztem, hogy itt biztonságban lennék. Nem, hiszen a pulzusom őrülten száguldozott, a gyomrom összeszorult, és a vágy lassan teljesen maga alá temetett. Nyeltem egyet, mert teljesen kiszáradt a szám.

– Ez most mit jelentsen? – kérdeztem.

– Azt jelenti, hogy kénytelen vagy velem itt maradni ma éjjel. Holnap reggel, ha vége a viharnak, azonnal hazaviszlek.

– Komolyan azt akarod, hogy maradjak itt? Veled? – sikkantottam hitetlenkedve.

– Nem kell az ágyamba bújnod, aranyom – hajolt hozzám ismét közelebb. A bőrömön éreztem a leheletét. Áradt belőle a vad szexualitás. – Bár biztosan nem unatkoznánk.

Elakadt a lélegzetem, míg ő halkan maga elé kuncogott. Úgy nézett rám, mintha pontosan tisztában lenne vele, milyen vágyakat ébresztett bennem.

Aztán magabiztosan faképnél hagyott, és visszament a konyhába. Olyan szexi volt, ahogy lehajolt a fekete hűtő előtt, és kikapott egy sört! Lepattintotta a kupakot, hatalmasat kortyolt belőle, majd felém emelte az üveget, és elindult a szobája felé.

– Jó éjt, vadcica! Vedd birtokba a vendégszobát! Érezd magad otthon! Reggel találkozunk.

Tátott szájjal bámultam utána, míg el nem tűnt a hatalmas kétszárnyú ajtó mögött, ami pont szemközt volt a vendégszobával, ahol az a hatalmas luxuságy várt rám. Most komolyan azt akarja, hogy ott aludjak?

Csak álltam a sötétben még vagy tíz percig, és azon gondolkodtam, mégis mitévő legyek, hiszen ez az egész kész őrület! Az eső meg csak zuhogott tovább, megállás nélkül kopogott a tetőn.

Végül belenyugodtam, hogy itt ragadtam, és kelletlenül bár, de a vendégszoba felé indultam. Bementem, és gondosan bezártam magam mögött az ajtót.

Bebújtam a takaró alá, belesüppedtem a kényelmes puhaságba, és megírtam még egy utolsó sms-t is, hátha valaki megkapja.

ÉN: Nem érek el senkit. Nincs térerő. Lerobbantam, de szerencsére arra járt egy haverom, aki felajánlotta, hogy töltsem nála az éjszakát. Amint tudok, indulok is haza. Ne aggódjatok, minden rendben.

A haverom ugyan elég nagy csúsztatás, de így legalább nem fognak aggódni.

Ellazultam a meleg takaró alatt, és lassan maga alá gyűrt a kimerültség is. Hosszú, mozgalmas nap volt. Álomba zuhantam, a tudatom legsötétebb, legmélyebb bugyrába. Oda, ahol minden elhalványul, szétsodródik és régi formát ölt. Oda, ahol az álmok uralkodnak és rémálmok kísértenek. Oda, ahol az itt és most összefonódik a múlttal. Ahol felbukkannak, egymásba olvadnak és elpusztítják egymást. Ahol a bánat suttogva és kúszva kiszívja az életet a levegőből. Oda, ahol nincs idő.

Felriadtam. Fogalmam sem volt, hány óra lehet. Tompa üvöltést hallottam, gyötrelmes kiáltást. Nem tudtam, hogy kinek a fájdalma az, Judé vagy az enyém.