Molnár Ferenc

A zenélő angyal

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

1

A júniusi napsütésben rózsaszínben ég a dózsepalotának a vízre néző frontja. Így ebéd után, a hőségben meglehetősen néptelen Velencének ez az egyéb0ként oly izgatott és élénk nyílt partja: a Molo meg a Riva dei Schiavoni. A feketeszemüveg-árusok és az üveggyöngykofák egy-egy kis árnyékfoltba húzódva szundikálnak. Lenn a magas kőpart alatt a gondolák sűrűn egymás mellé sorakozva alusznak a vízből felnyúló girbegurba póznáik közt. A nyári ebédidő csöndje ez. Érzi az ember, hogy most mindenki ebédel, valahol elbújva a napfény és a forróság elől. A város üres.

A dózsepalota parti árkádjai alatt, ahol ilyenkor árnyék van, és egy kis szellő is jár, jön a Márkus tér felé egy férfi és egy lány. Egyszerre lépnek, frissen, mint a katonák. A lány magas sarka visszhangosan koppan a nagy kőkockákon. Magyarul beszélnek. Ezt hallani:

– Attila?

Mosolyognak. Fiatalok. A karcsú lány élénkebbnek látszik, mint a fiú. Húszéves lehet. Kis, sötétkék sapkája sűrű, szőke sörényt szorít le. Mosolygó szeme nyugtalan és nem egyforma. Valami kedves egyenetlenség van a két szeme mozgása közt. Az orra kissé felfelé törekszik. Sötétkék szoknya van rajta, sötétkék, rövid ujjú trikóing. Meztelen, barnára sült karján szivárványszínű, csíkos sálat lóbál. Egyenes, friss, szabályos, rugalmas lány. Semmi asszonyos nincs benne, ha így idegenül nézi az ember. Ahogy a férfi mellett megy, keményen lépést tartva vele, ahogy beszél, mosolyog, ránéz, nevet, ahogy a színes sálat lóbálja, abból valami olyat lehet kiérezni, hogy a lány többet csinál, mint kellene. A fiú nyugodt. Barna, elöl egy kicsit, egészen kicsit ritkul a haja. A tekintete kemény és nyugodt, de ha elmosolyodik, valami kellemes, igazi jóságosság ömlik el az arcán. Nem briliáns férfi, amit a nők úgy szeretnek. A lány nevet:

– Attila miatt van az egész?

– Bizony.

– Szóval akkor mi, magyarok is benne vagyunk az alapításban. – Ha ezt alapításnak lehet nevezni.

– Pardon: így is lehet alapítani – mondja a lány. Megáll, és komolyan magyarázza:

– Maga azt mondja: a velenceiek Attila elől menekültek ezekre az apró szigetekre. Ez a világcsoda most nem volna itt, ha akkor Attila nem kergeti a vízbe azokat a szegény népeket. – Úgy van.

– Tehát Attila nélkül nincs Velence.

– Nincs.

– Na látja.

Ránevet, fiatalon, csillogóan, idegesen. Mennek tovább. A sarkon megállnak, és felnéznek a Campani-léra. Látszik, hogy a fiú mutogatja a lánynak Velencét. Felnéznek, azután a lány a fiú szemébe néz, komolyan figyel a magyarázatra. Néha fel-felpillant az égbe nyúló téglatoronyra, aztán vissza a férfi szemébe, egy kis komorsággal jelezve, hogy nagyon figyel.

A fiú kitűnően kiismerte Velencét az alatt a két év alatt, amióta itt él; előbb úgy, hogy komolyan megtanulta, aztán úgy, hogy már sok magyar ismerőst „vezetett". Ez nem mindig kellemes mulatság. A „vezetett" ismerős legtöbbször nem adja meg magát egy más ember pillanatnyi fölényének, folyton ki akar bújni alóla, ilyeneket mond: „Ezt ismerem képről" – vagy: „Ó, ezt pont ilyennek képzeltem." De ezt a jó eszű, szívesen csudálkozó lányt, ezt a jó neveléssel illatosított fiatalságot, ezt kellemes volt vezetni. Már második napja sétáltatta, röviden és szerényen magyarázva neki Velencét. Az ideje korlátozva volt, mert egész nap a bankban dolgozott, csak a déli szünetben és a délutáni zárás után ért rá. A lány tegnapelőtt érkezett ide apjával és anyjával, először volt életében Velencében.

– Képzelem, mennyit fárasztják magát a pestiek. Apa azt mondja, maga itt nagykövet. Mindenkinek maga rendel szobát. Képzelem, mennyit bosszantják. – Megszoktam. Két év nagy idő.

– Mi is magát kínoztuk a szobák miatt.

– Bocsánat, maguknak boldogan rendeltem. Jók a szobák a hotelben? – Jók.

– A méltóságos úr meg van elégedve? Mert ritkán szokott. – Ó, igen. Eléggé. Hiszen ismeri. Sohase az kell neki, ami megvan. Maga elé mosolygott, lágyan, elnéző szeretettel beszélt az apjáról, mint egy gyerekről. „Hiszen ismeri." A fiú, mielőtt Olaszországba ment volna, két évig volt titkára az apjának.

Egy pillantással ki a lagúnára és egy könnyű kis sóhajtással:

– Irigylem magát. Szép lehet itt élni.

Túlnan, a szigeten vörösen égett a napon a kaszárnyák közé ágyazott San Giorgio Maggiore. Falai, zöld kupakos téglatornya mintha évszázadok napsütésében kapták volna ezt az égett-barnavörös színt, amely olyan nagyon hasonlít az öreg halászok és gondolások bőrszínéhez. És odább, jobbra, lángol a napon a nagy, arany földgömb a vámhivatal zömök tornyán. A lagúna, ez a messze-messze terpeszkedő, lapos, hullámtalan áltenger most kék. És fölötte még kékebb, a hőségben szinte hidegen kék az ég. Ezek a latin kékek nem ijednek meg a német Kitsch szótól, ezek mernek kékek lenni, ahogy kedvük tartja.

Indulnak a Márkus tér felé. Megint a könnyű kis sóhajtás:

– Édes lehet itt élni.

– Igen. Édes. De néha úgy érzem már magam, mint a gyerek, aki olyan jól viselte magát, hogy reggeltől estig a cukrászdában kell ülnie. – Nem örül, hogy itt lehet?

– Egyedül nemigen tudok örülni.

– Én se.

Ezt egy kis szomorú mosollyal sóhajtotta a lány, félrehajtott fejjel, tréfásan nézve a fiúra. Az a természetében rejlő nyugalommal, minden gúny vagy fölény nélkül mondta:

– Férjhez kell menni.

A lány ránéz:

– Csak ezt ne. Nem szégyelli magát, ilyen fiatalon így beszélni egy lánnyal? Hány éves? – Harminc.

A lány füttyent egyet, komoly arccal. A fiú megáll:

– Miért? Sok?

– Elég.

Mennek az árkádok alatt. A kirakatokban színes könyvek, albumok, gazdag, arany bőrkötések. Sötétpiros és smaragdzöld poharak, arannyal alul, felül, középen, mindenütt. Üveggyöngyök, sárgaréz gondolák, lámpák, üvegvirágok. Színes fotográfiák aranyrámában. Aranygyöngyök. A Flórián-kávéház az árkádok alatt, hatalmas vörösbarna ponyváival a nap ellen. A lány lelkendezik a kirakatok előtt. Arany, arany... minden csupa arany! A velencei ipar, amely a XVI. században nemcsak a vasat, márványt, selymet, üveget borította el arannyal, hanem a hajóköteleket és evezőket is, és bearanyozta a nyúlpástétomokat meg a cukorsüteményeket – sőt aranyozott kenyeret is sütött –, a velencei ipar még mindig szerelmes az aranyba. Arany a mozaikon, a gyöngyökön, a bútoron, a vasrácson, a poharakon, a falitapétán, a könyvek bőrkötésein, a pénztárcákon, a papucsokon, a kis kocsmáros-ipar hotelcímein: Stella d'oro, Leone d'oro, Aranycsillag, Aranyoroszlán... Még a töltőtollak is, amelyek máshol feketék, mint itt a gondolák, aranyozva csillognak a kirakatban.

A fiú kissé türelmetlen. A lány a kirakatüvegben látja, hogy mögötte a fiú az órájára néz. Bátortalanul próbál egy bókot kifogni:

– Maga gyűlölni fog engem, hogy így cipelnie kell.

– Talán fogom gyűlölni, azt sohase lehet tudni, de ezért semmi esetre se. – Apa felelős, kérem. Ő ígérte meg nekem, hogy maga lesz a vezetőm. Anya még mindig beteg, nemigen megy ki a szobából, és apa folyton utazik. Neki Velence csak főhadiszállás most, mert Triesztben, Milánóban, Rómában vannak tárgyalásai. Sajnálom, de magán kell lógnom. Várt egy kis tiltakozást, de csak azt a kedves, jólelkű mosolygást kapta. Hirtelen tovább beszélt, gyorsan otthagyta ezt a minimális sérelmet, elindulva:

– Csak kérem, képeket ne mutasson, és építészetet ne magyarázzon. Ezt a halszagot magyarázza meg. Megállt, vakmerő, finom kis orrával felszaglászott a levegőbe. A fiú:

– Ez nem halszag. Ez vízszag.

– Milyen komoly. Megsértettem Velencét?

– Igen.

– Bocsánat, Velence!

Megfordult, szembe a Márkus-templommal, összeütötte a bokáját és meghajolt. Aztán sietve ment át az oszlopcsarnokkapun, ki a térről, tovább a San Moisé felé. A fiú kissé mögötte maradt.

– Ne siessen úgy!

A tarka csíkos sálat nagy, átfogó mozdulatba lendítette:

– De én ezt mind akarom látni, ezt az egészet, és érteni, úgy, ahogy ma van. Nem kell történelem, és nem kell az a sok olasz név, amit úgyse tudok megjegyezni. Ez a mai világ kell itt, ez az egész, nevek és számok nélkül. Maga pedig eddig nagyon kedves volt hozzám, elnéző, mint egy anya, de ahogy most rám néz, most, most... most van először egy kis gúny a szemében. – Gúny?

Otthagyja, megint előresiet. Mikor a fiú utoléri, megáll:

– Tudja, hogy én magát pont két éve nem láttam?

– Nem lettem fiatalabb.

– Én se.

– Tizenkilenc?

– Hol van az már! Húsz.

– Volt vagy lesz?

– Voltam és leszek.

Egy öreg újságárus állt meg mellettük, és rájuk kiáltott:

– Carlinoberlino!

És továbbment. A lány nevetett:

– Mit mond?

– Carlino, Berlino. Két lapot árul: a Resto del Carlinót és a Berliner Tageblattot. – És ebből csinálta... „Carlinoberlino!"

– Ejnye, de jól utánozta.

– Igen?

Végre egy kis elismerés. A magas házak közt a keskeny kis utcán kinézett a vízre. Nem is utcák ezek, szinte csak mély repedések az ötemeletes, barna háztömbök közt. Kint vakítóan csillog a víz, és megint ott az aranygömb a vámház tornyán. A lány végigkiált a hosszú, üres, árnyékos kis utcán, ki a vízre, az aranytoronyra:

– Carlinoberlino!

Visszanevet a fiúra:

– Csudálkozik? A német erre azt mondja: „Übermut." Magyarul: nem férek a bőrömbe. Boldog vagyok. Gyerünk tovább. Hopp... itt megint vízszag, ugye?

– Nem, ez már Rio-szag. A kis kanálisok... a riók...

Felmennek a széles lépcsőn a kőhídra. A híd alatt a szürkészöld folyadékban pár gondola szorul egymáshoz. Ők a San Moisè-templom domborművektől fehéren virágzó, füstös-fekete homlokzatát nézik, amelyre John Ruskin úgy haragudott, hogy „a legrosszabb renaissance iskola egyik legrosszabb termékének" nevezte – s míg ott állnak, a fehér zubbonyos gondolások felkiabálnak hozzájuk a vízből, vadul ajánlkozva, szakadatlanul, lelkesen, mintha licitálnának. A fiú a gondolákra mutat:

– Volna kedve?

– Most nem. Tegnap voltam apáékkal, miután maga délután elment tőlünk. Összevissza hajókáztunk a kis kanálisokban. Apa olyan jól ismer itt mindent. De majd egyszer megyünk mi ketten is, együtt. Most menjünk visszafelé. – Hova?

– A nagy térre, leülni egy kávéház elé. A napra. Milyen egyenetlenek ezek a lépcsők! A karjába fogódzik, ahogy a hídról visszafelé igyekeznek. A keskeny utcaközön megint kinéz a vízre. Most hajókat is látni, és megint az aranygömböt. Elereszti a fiú karját:

– Isteni szép!

– Örülök, hogy így tetszik.

– Kedves. Úgy örül, mint egy házigazda. Ezt az inget itt vette? – Igen. Miért?

– Jó színe van. Ez az igazi „bleu marin". Selyem?

– Nem.

Felcsípi egy kicsit a fiú mellén a sötétkék szövetet:

– Nem meleg?

– Nem.

Aztán a szemébe néz, nyugodtan mosolyogva:

– Kék szemhez nemigen jó a sötétkék. Fehér kell. Most úgy csodálkozik! Hogy nincs más gondom? Van, tulajdonképpen. De itt most bolond vagyok ettől a várostól. Kár, hogy itt nem lehet autón száguldozni. Tudja, mért örült anya, hogy Velencébe jöttünk? Boldog, hogy végre olyan helyen vagyunk, ahol nem vezethetek autót. Tavaly balesetem volt. A világon a legkanyargósabb város Szentendre. Szentendrénél mindig lassítson, ha még odakerül. Ott mentem bele egy tégláskocsiba. Ő volt a hibás. Ott kaptam ezt. Mutatja a forradást, feltolva a rövid ujjat a válla fölé. Szép felső karja lágy ívben fordul vállba. A vállának terrakotta színe és az agyagból égetett régi szobrocskákra emlékeztető fiús formája volt. Szinte büszkén mutatta a kis baleset nyomát, és a fiúra nézett egyenetlen tekintetével. Mikor a szemével találkozott, zavartan mosolygott, de nézte tovább még egy kicsit. Elfelejtette visszaereszteni a feltűrt ujjat. A fiú a szép, fiatal vállat nézte:

– Hol sült ilyen barnára?

Most leeresztette a lány az ujjat. Mentek tovább.

– Tahifalun sültem le, a Dunán. Ó, az gyönyörű. Kikötött csónakban feküdni vizes kendővel a homlokomon, végig bedörzsölve olajjal, amit a halászoktól kértem – órákig így sülni, félálomban, a déli csöndben... csak a libákat hallani, mikor csoportban úsznak át a Dunán... aztán visszaúsznak, és csönd, csönd... néha a túlsó parton egy nyikorgó szekér, tisztán áthallani... Kinézett a Piazzettán át, a Mólón túl a nagy vízre, de a Dunát látta. A fiú csöndesen mondta:

– Szereti a Dunát.

– Ó, igen. Édes, szegény, jó magyar Duna. Nálunk lenn a parton nedves és kemény az iszap, éles, barna kagylók állnak ki belőle... följebb óriási kavicsok, közte sok törött cserép... kis forró, kiégett törpefű... egy rozsdás konzervskatulya, ami már három év óta van ott egy helyben... lenn meg a bokrok, amik hol kiállnak a vízből, hol napokra eltűnnek benne... Azok ott hadihajók? – Igen.

– Olaszok?

– Nem. Angolok.

– Maga látja innen a zászlót?

– Hogyne.

Összehúzta a szemét:

– Én nem.

Mentek vissza, a térre, a kávéházak előtt sereglő rengeteg kis vasasztal felé. A Márkus tér a világ egyik legnagyobb vasbútor-kiállítása. Most már népes volt a tér. Fehér angol matrózok sétáltak kettesével, négyesével a galambok közt. Németek. Sok gyerek. A sok száz ember beszélgetésétől, a gyerekek sikongatásától valami lágy hangosság tölti be a teret. És ezt az egész boldog gyalogvárost, amely ezer év óta nem látott lovat, kocsit, automobilt, biciklit – sőt az egyetlen kedves közlekedési eszközt: a dadaerővel hajtott gyerekkocsit is alig ismeri. Itt végre az emberi hang visszakapja régi jogait, mert nem lármázhatja túl az autó meg a villamos. Csöndes esti órában a sétálók cipőkopogása is tisztán hallatszik, ha nem cincognak nagyon a kávéházi muzsikusok. Egy angol tengerészőrjárat megy arra, karabéllyal.

– Féken tartják az angol matrózokat...

Fotográfusok. Újabb sétáló németek és magyarok.

Hangok: „Abendbrot in der Taverna" – és „Piri, ne menj előre, már százszor mondtam". A galambeledelárusok csapják a legnagyobb zajt: asztalkáiknál állva versenyt rázzák-csörgetik pléhskatulyában a kukoricaszemeket, hogy minél több galambot és galambetetőt csődítsenek maguk köré. A világ legkisebb gabonacégei.

– Ha nem szégyellném – mondja a lány –, én is vennék búzát a galamboknak. – Nem búzát kapnak.

– Hát?

– Most már kukoricát és apróra tört száraz borsót.

– Szelídek?

– Olyan szelídek, hogy már szemtelenek – felel a fiú, és szeretetlenül néz rájuk, mint mindenki, aki sokáig van Velencében. – Ide üljünk le.

Leülnek a vasszékekre. Felszisszennek. A székek a naptól égető forrók. Egyikük se mer felkelni. Ülnek a tüzes vason, egymásra néznek, aztán hangosan felnevetnek.

– Dózsa György esete – mondja a lány, és elpirul. Aztán megtapintja a vasbádog asztalkát. Az is forró. Szétnéz. Ezen a részen még kevesen ülnek. – Ez a híres Flórián-kávéház?

– Nem. Ez a Lavena. Így üljön, szembe a templom homlokzatával. A lány engedelmeskedik. Összehúzza a szemét, úgy nézi a napfényben égő homlokzatot:

– Isteni. De nem hatalmas. Érdekes: egy ilyen híres templom, és milyen alacsony.

A nap célozva süt a homlokzatra, mint a reflektor egy díszletre. Most tökéletes a kép megvilágítása. Aranyszürke-rózsaszín, kupolás, képes-szobros, zömök oszloprengeteg a kék ég alatt. A nagy aranymozaik szentképek fürdenek a napsütésben. Fölöttük a pazarul szórt világossárga színarany, azúrkék égre arannyal írt, cifra betűs édes népmese... ökölnyi arany csillagok közt nagy, arany szárnyas oroszlán, lábával az arany evangéliumon... arany csipkegallérokból a kék égbe szökkenő szúrós kis tornyok, fényes, arany szélkakassal a hegyükön... köztük aranyszárnyú angyalok aranyedényekkel mennek fel, fel... ahol a kupolák öt nagy, húszágú aranykeresztjének ötször húsz aranyágán ötször húsz aranyalma ragyog.

A kupolák fölött, magasan, egyetlenegy felhő. Sehol máshol nincs ilyen felhő. Olyan a színe és formája, mint azoké a tajtékból faragott, túl fehér, gömbölyded-dudoros, óriási tömböké, amiket a pipakereskedők kirakatában lehetett valamikor látni. Nincs benne semmi, ami nálunk a felhőt teszi: füstszerűség, ködösség, vattapuhaság, fátyolfoszlány. Ez a felhő egy darabból van dús reliefekkel faragva, kemény, könnyű, hideg, merev, fixen áll a kék levegőben. Vakító fehér. És mögötte a mélykék júniusi ég, ebben sincs halvány nyoma sem az árnyalatoknak: szürkének, zöldesnek vagy rózsaszínnek, ez tömény kék, bevallottan kék, mint egy gyári festékminta. És ezen a dús kéken sorban, az oromzat tetején az égre rajzolt angyalok fénylő, színarany szárnyai, a világon a legszebb arany a legszebb kéken, évszázadok óta.

A pincér odaáll elébük. Mindenütt a világon, de ez törvény, ahol a kilátás megragadó, odaáll a pincér.

– Cosa prendono...?

– Mit iszunk? – kérdi a lány. A fiú a kis problémát túlbecsülő határozottsággal felel: – Ilyenkor mazagránt. Caffé in ghiaccio.

A pincér elmegy, az aranyangyalok újra felragyognak a kékítőkék égen. A lány halkan szól, az angyalokat nézve, összehúzott szemmel:

– Mi az: mazagrán?

– Feketekávé, sok jéggel.

Nem veszi le a szemét az aranyangyalokról, úgy mondja:

– Megint tanultam valamit. Csak férfiaktól szeretek tanulni. Azt is egy férfitól tanultam most, egy héttel ezelőtt Cortinában, hogy a dolomitot egy Dolomieux nevű francia geológusról nevezték el. Ilyen szépet egy nőtől nem tanul az ember. – Ki volt az a férfi?

– Azt nem mondom meg.

De közben folyton az angyalt nézi a templom tetején. Sokáig hallgat. Néz. Aztán végre lejön a szeme az égből az asztalra, a fiú kezére:

– Ez a gyűrűje megvolt azelőtt is?

– Hogyne.

– Nem emlékszem. Ne vegye el a kezét.

Nézi barna kezén az egyszerű, kék köves pecsétgyűrűt. A fiú:

– Öregapámé volt. Ki volt az a férfi Cortinában?

A lány csöndesen kérdi:

– Sokat dolgozik?

– Nem. A bankban... – és a háta mögé mutat, az árkádok alá –, itt van mögöttem... a hitellevélosztályban vagyok, mert tudok németül. Velence örök szerelmesei a németek. Ők és a magyarok. Kellemes beosztás, jobbfajta publikummal érintkezik az ember... – Hölgyek? Gazdag amerikai nők?

– Ó, igen.

– Szépek?

– Néha nagyon. Hát, istenem, megvagyok itt. Kis penzióban lakom, de nagyon rendes. Hálás vagyok az édesapjának. Ha ő nem segített volna be ebbe a bankba az összeköttetései révén... – Akkor?

– Hát istenem... otthon nem volt semmi. Amíg az édesapja képviselő volt, kellett a titkár. Most elég Rosenfeld kisasszony. Istenem, Rosenfeld kisasszony! Hogy van a Rosenfeld kisasszony? – Köszönöm, csúnyább, mint valaha. Most szabadságon van, ott nyaral nálunk. Most ő fürdik a Dunában, szemüveggel. – Ha otthon maradok, tudja isten, elzüllöttem volna. Most elég rendes ember vagyok. Nem mondom, hogy nagyon jól mulatok ezen a földi világon, de megvagyok... és szombaton egész délután... és vasárnap egész nap... Elhallgat, várja, amíg a pincér leteszi az asztalra a két mazagránt. A lánynak eléggé tetszett, amit mondott, és a szerénység, ahogy mondta. Nem nagyon érdekes, de hát istenem, társalgásnak jobbfajta társalgás.

– Hogy boldog – mondta –, azt nemigen látom magán. De nyugodt. – Igen.

Ahogy a fiú a kávét keverte és maga elé nézett, valóban nyugodt volt a tekintete. Az egész modora ideális titkármodor volt. A tekintete, mikor semmi különös izgalom nem zavarta, udvarias, bizalomgerjesztő titkártekintet volt az ügyféllel szemben, kérvényátvevő tekintet, „legyen nyugodt, szegény asszony"-tekintet, „okvetlenül szólok őméltóságának"-tekintet, intenzív és mégis zárkózott, de kedves és megnyugtató, hogy a szegény asszony, akinek a kérvényét átvette, azzal ment el, hogy a kérvény jó helyen van, félig már el is van intézve.

Ivott egy kortyot a kávéból, és megerősítette:

– Ó, igen. Lehet mondani, hogy nyugodt életet élek. Nyugalom az, ha az ember nem fél semmitől és senkitől. Én nem félek. Ezt el is lehetett hinni neki.

Megitták a kávét. Kifelé néztek, a víz felé. Künn a Mólón már sok ember volt, lárma, séta, nagy csoportok törtettek a templom felé, gyerekek jöttek párosával egy izgatott tanítóval, hajók visítottak, csónakok dudáltak autódudával... szemben pirosodott a San Giorgio téglatornya, egy hajón rengeteg kis színes zászló virított... a vízen arany reflexek... kék és arany, kék és fehér, kék-fehér-arany mindenfelé. A fiú csöndesen beszélt valamit, amire a lány nem figyelt. Mikor elhallgatott, ezt mondta:

– A hangja mélyebb lett.

– Nem hiszem. Talán csak mert rég nem hallotta.

– Irigylem. Így el tudott jönni, ki a világba. Én nem tudok elmenekülni a nyugtalanságtól. A család szétfoszlik. Anya hónapokig szanatóriumban volt, apa folyton utazik, nagy tranzakciókat csinál, mint mondani szokta, jó keresztény létére zsidó mesterséget folytat... Nyugtalan népség vagyunk. Jó itt magával. Ha otthon egy jampecet látok, dührohamot kapok. A modoruk nem rossz, de a tónusukat nem bírom. Miska gróf, Bubi gróf. És bár és vár és bridzs és tangó és rumba és pénzkérdés. Éjjeli főpincérekről mint tényezőkről beszélnek. Összehasonlítják, analizálják a jellemüket, dicsérik őket vagy szidják őket, mint a minisztereket, és rengeteg sokáig beszélnek róluk. A Dórit a Kit-Kat bárból már úgy ismerem, mintha nagybátyám volna, pedig se őt nem láttam soha, se a Kit-Kat bárt. Gyenge férfianyag, higgye el. Mi az, magának bajusza van? Csak most veszem észre. Ez nem volt igaz. Rossz érzése lett, érezte, hogy nem őszinte, hogy túl élénk. Hogy valamit erőltet. Az arcát tapogatta a keze fejével.

– Ég az arca?

– Igen.

– A naptól.

– Lehet.

Egy kicsit méregette a szemével a fiút. Az zavartan kérdezte:

– Mit néz?

– Az öltözködésén meglátszik a külföld. Semmi különbség, és mégis. Ez férfidolog. A nők ebben a tekintetben nemzetköziek. Akárhova pottyanunk, úgy nézünk ki, mint az ottaniak. De a férfiak... a pesti dupla soros, sötétkék kamgarnruháról messziről meg lehet ismerni a mieinket. Ilyet már nemigen viselnek máshol. Legföljebb a kabátot, de szürke vagy fehér nadrággal. Magán csak az magyar, hogy nincsenek csillogó tárgyai: vasórája van, gyufaskatulyája van, a cigarettát papírskatulyából szedi elő... Biztos, hogy nincs aranyceruzája. – Nincs.

– És tiszta fehér zsebkendői vannak. Ez olyan tisztességes, szép, otthoni dolog. Tudja, hol vannak a legjobb férfiszabók? – Londonban.

– Nem. Madridban. Ezt is attól a férfitól tanultam, akitől a dolomitot. – Nem mondja meg, ki volt?

– Nem.

A fiú mosolyog:

– Sokat utazott?

– Tavaly kezdtek vinni a világba. Télen Kitzbühel-ben voltunk, aztán Svájcban, Párizsban. És ősszel Cannes-ban. Összetépi lassan a szalmát, amit a jeges feketekávéhoz adtak. Szisztematikusan: előbb hosszában hasogatja el, aztán apró darabokra tördeli. Az asztalon pici halom szecska van előtte, ezt tologatja ide-oda. A fiú fizet, pénzt ad, aprópénzt kap vissza. Ezalatt a szalmatörmeléket rendezgetve gondolkozik egy kicsit a lány.

„Nyugtalan vagyok. Összevissza beszélek. Túlságosan örülök ennek a vad, lármás, napos, kék-arany, vízszagú levegőnek. Részeg vagyok ettől a valószínűtlen világtól. Vagy színházat játszom? Túlzom a temperamentumos fiatal lányt? Komikus ez a titkár evvel a nyugalmával. Ahogy rendel, ahogy fizet. Nem szeretem, hogy pénzébe kerülök. Biztosan ki van számítva szegénynek minden lírája. A kávé drága volt. Talán mert jeget is adtak."

Mikor elindultak, ebből mindből ez a pár szó lett:

– Maga titkárnak született. Nem gondolja?

– Elég csekély értékelés.

Megint egyszerre lépnek, sportszerűen, úgy mennek ki a térről a part felé. A lány folytatja:

– Titkár, titkár... Hogy tiszteltem két-három év előtt! Táskája volt. Zsakettje volt. Csinosabb volt, mint most. Oldalt néz rá. „A haja, az ritkább lett." A fiú nem viszonozza a tekintetet, előrenéz jókedvűen:

– Jól leszed rólam mindent. Mennek, hallgatnak. Azután a lány:

– Egyszer Tahifalun... emlékszik?

Megáll, mosolyog. A fiú automatikusan még megy két lépést, aztán visszafordul:

– Mire?

– Egyszer... éjjeli borozás a nagy kertben... mikor lecipelt a Dunához. Mosolyogva mondta, de kissé zavartan.

– Hogyne – mondja a fiú. Kellemesen, megnyugtatóan szól a hangja. – Hogyne. A víznél még egyszer megnézi a lány az aranygömböt a Dogana di Mare kis fehér palotáján. És még egyszer a kék-szürke angol hadihajókat. Aztán visszafordul a parton, és felnéz a két, égbe nyúló gránitoszlopra.

Az egyiken az ott a szárnyas oroszlán, azt tudom, az Velence címere. Ki az a férfi a másikon?

– Egy szent. Szent Theodorus. Ez volt a város védszentje Szent Márk előtt. – És most már nem?

– Nem.

– Na, gyerünk.

Át akar menni a két oszlop közt. A fiú megfogja a naptól forró meztelen karját:

– Nem szabad.

– Mit?

– Itt átmenni, a két oszlop közt.

– Miért? Hát azok...

És rámutat emberekre, akik innen is, onnan is átsétálnak az oszlopok közt.

– Azok nem tudják. Ez régi velencei babona. Ez volt a vesztőhely, a két oszlop közt. Itt nem jó átmenni. Egyszer egy büszke és boldog velencei dózse dacolt evvel a babonával, és fényes kíséretével itt vonult be a térre. Le is vágták a fejét nemsokára, pedig hetvenhét éves volt. – Érdekes – mondja a lány, és nyugodtan átmegy a két oszlop közt. Onnan hívja a fiút: