,,A gyerekkoromból nem emlékeket vittem magammal, hanem módszereket a túlélésre. A félelem megtanított hallgatni. A fájdalom megtanított figyelni.”

Eve Red

Copyright © Eve Red

Korrektúrázta: Bodnár Alexandra

Tördelte: Bodnár Alexandra

Borítóterv: Red Zone Book

Kiadja a Red Zone Book 2026

www.redzonebook.hu

ISBN ISBN 978-615-6485-97-7

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a mű bővített, illetve rövidített kiadásának jogát is. A szervező írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

A szerző további művei:

Félelem és vágy 1. (2022)

Harag és vágy 2. (2023)

Az ojabun (2024)

Elérhetetlen (2024)

Szavak és sebek (2025)

Veszélyesen vonzó (2025)

Félelem és vágy bővített kiadás (2025)

A sötét kötés (2025)

Novellák:

Halálosan szeretlek antológia: Játszótárs, Megszállott/ingyenes (2023)

Rajtunk múlik antológia: Légyott/ingyenes (2024)

Félelem és vágy A novella 1,5 (2022)

FIGYELMEZTETÉS!

Szeretném tisztázni, hogy ez a könyvem is FIKCIÓ. Kizárólag fiktív alapokon íródott. Nem helyeslem a valós életben előforduló ilyen helyzeteket és tartalmakat.

Ez egy sötét romantikus regény, amelynek cselekménye egy zaklató, erősen pszichopata sorozatgyilkos körül forog. Olyan jeleneteket tartalmaz, amik egyes olvasók számára zavaróak lehetnek. A főszereplő férfi és a főszereplő nő, Goran és Elena közötti kapcsolatot én mérgezőnek minősíteném. Goran NEM fog megváltást nyerni. Vagyis nem fog bocsánatot kérni, nem fog megalázkodni, és nem fog ,,jófiúvá” válni. Ugyanez vonatkozik Elenára is. Ezek a karakterek olyanok, amilyenek, és ezt elfogadják magukról. Ez is része annak, ami miatt (véleményem szerint) csakis egymáshoz illenek. Ha inkább egy hagyományos romantikus történetet keresel, akkor ez a könyv NEM neked való.

A mentális egészséged fontos. Ez nem verseny arról, hogy ki mit tud „elviselni”, a lelki békéd többet ér, mint az előtted álló néhány száz oldal.

Nem hiszem el, hogy ezt le kell írnom, de a tapasztalataim miatt úgy érzem, muszáj: ez a könyv semmilyen módon nem szándékozik romantizálni, normalizálni vagy igazolni a leírt bántalmazást/mérgező viselkedést. Ez egy kitalált történet. Bármelyik valódi férfi vagy nő, aki így viselkedik, jó okkal börtönt érdemel.

Az alábbiakban egy részletesebb lista található a könyvben szereplő tartalmakról – mint például erőszak, mocskos beszéd, BDSM, explicit szexuális jelenetek.

Ha még mindig itt vagy, akkor egy igazán szórakoztató utazás vár rád. Dőlj hátra, és élvezd!

Szeretlek titeket,

Eve Red

Prológus

A hegyek között megbúvó épület kívülről árvaháznak tűnt. Belül azonban minden fal, minden hideg fénycsík, minden lépés visszhangja ugyanazt a célt szolgálta: megtörni azt, ami emberi, és felépíteni valami mást a helyére.

A hosszú, szürke teremben gyerekek ültek. A csend sűrű volt. Nem természetes csend. Nem az a fajta, ami fáradt gyerekek fölé borul egy hosszú nap végén. Ezt a csendet tanították. Ahogy azt is, hogy a félelem csak zavaró tényező.

A falakon kamerák figyelték őket. A megfigyelők egy üvegfallal elválasztott helyiségből nézték a gyerekeket, jegyzetelve minden apró rezdülést: egy rándulást az állkapocsban, egy elfojtott pislogást, egy túl gyors levegővételt.

Dr. Kovačević lassú, kimért léptekkel haladt végig a sorok között. A tekintete nem gyerekeket látott.

Kísérleti alanyokat.

Leendő fegyvereket.

Tiszta lapokat, amelyeket át lehet írni.

A sor végén egy fiú ült. A ruháján fekete szám állt: 21.

A többi gyerek időnként megremegett, vagy elkapta a tekintetét, amikor a doktor közelebb ért. A fiú viszont nem mozdult. Úgy ült, mint aki már régen megtanulta, hogy a félelem csak felesleges zaj a rendszerben.

A doktor megállt előtte.

– Mit tanultál ma, Huszonegyes?

A fiú felnézett. A hangja nyugodt volt. Túl nyugodt.

– Hogy az érzelem akadály. És hogy az akadályt el kell távolítani.

A doktor bólintott.

Az üveg mögött tollak sercegtek.

Stabil.

Kiszámítható.

Kiváló alany.

***

Aznap délután a gyerekeket a gyakorlóudvarra vitték. A beton még nedves volt az éjszakai esőtől. A hideg lassan szivárgott fel a talpukon keresztül.

A gondozó letett egy apró, sérült madarat a földre. A madár szárnya furcsa szögben állt. Nem tudta kinyitni rendesen. Amikor megpróbált felröppenni, csak féloldalasan csapott a levegőbe, aztán visszazuhant a betonra.

A gyerekek többsége hátrált. Az egyik fiú sírni kezdett. Egy másik befogta a fülét, a madár szaggatott csipogása túl hangos volt.

Huszonegyes nem mozdult.

– Figyeljetek! – A doktor hangja nyugodtan csengett.

A fiú előrelépett. Letérdelt a madár elé.

A madár szeme fekete volt, fényes, a mellkasa gyorsan emelkedett és süllyedt. A teste olyan vadul remegett, hogy az apró tollak szinte vibráltak.

A fiú hosszú ideig nézte. Nem undorral. Nem sajnálattal. A tekintete inkább számító volt.

A madár újra próbálta kinyitni a szárnyát, de nem sikerült.

A fiú a kezébe vette. A madár szíve őrült gyorsasággal vert az ujjai között. Az apró test meleg volt és törékeny.

A doktor az üveg mögül figyelte.

A többi gyerek visszatartotta a lélegzetét.

A fiú enyhén oldalra döntötte a madár fejét, majd egy gyors mozdulattal kitekerte a nyakát. Halk roppanás hallatszott. A test azonnal elernyedt. A fiú még mindig a kezében fogta. Nem dühből cselekedett. Nem is kegyetlenségből. Egyszerűen csak megszüntette a zajt.

Az üveg mögött tollak sercegtek a papíron.

Önálló döntéshozatal.

Érzelmi reakció hiánya.

Magas kontrollkészség.

A doktor lassan elmosolyodott.

– Ő lesz a prototípus.

A Programban a gyerekeknek nem volt nevük. Sokan már csecsemőként kerültek be, még azelőtt, hogy bármihez kötődhettek volna, vagy ha később érkeztek , az első dolog az volt, hogy elvették tőlük, mert a név túl személyes volt, túl sok múlt tapadt hozzá.

Helyette számot kaptak, amit mindig az első sikeres teszt után adták ki. Az volt az a pillanat, amikor a megfigyelők eldöntötték: a gyerek már nem az, aki volt.

Huszonegyes még mindig a kezében tartotta a madarat. A teste könnyű volt már, élettelen.

A többi gyerek lassan hátrált. Volt, aki undorodva nézett a madárra, mások inkább a földet bámulták.

Huszonkettes az udvar szélén állt, onnan figyelte a fiút. A tekintete a madár élettelen tetemére esett, majd vissza a fiú kezére.

– Legalább már nem szenved – mondta halkan. A hangjában nem volt szomorúság.

Huszonegyes felnézett rá. A mondat furcsán csengett a fejében. A legtöbb gyerek sírt, vagy elfordult.

A lány viszont… értette.

A fiú néhány másodpercig nézte. Valami apró zavar futott végig benne, de nem fájdalom. Nem is öröm. Csak egy rövid hiba a rendszerben.

Az üveg mögött a megfigyelők gyorsan jegyzeteltek.

Érzelmi reakció: eltérő.

Empátia: torzított.

Potenciális kötődés.

A doktor hosszabban nézte őket, mint kellett volna.

– Figyeljék ezt a kettőt – mondta végül.

Huszonkettes attól a naptól kezdve ott volt. Eleinte csak a terem másik végében ült. A mozdulatai gyorsabbak voltak a többiekénél, a tekintete túl sokáig időzött dolgokon, amelyeken a többi gyerek már régen átnézett.

A megfigyelők jegyzeteiben gyakran szerepelt ugyanaz a szó.

Instabil.

Mégis, valahogy mindig Huszonegyes közelébe sodródott. Az étkezőben néha mellé ült. Egyre többet beszélt, időnként hozzáért a karjához, ellenőrizte, hogy valóban ott van. Máskor csak figyelte. Olyan nyílt kíváncsisággal, amelyet a Program már régen kiölt a többiekből.

Huszonegyes nem értette ezeket a gesztusokat, de nem húzódott el. A jelenléte lassan beépült a napjai ritmusába. A csendes rutinok közé egy új inger került: a lány hangja, léptei, tekintete.

Az üveg mögött ezt is feljegyezték.

Kölcsönös kötődés jelei.

A doktor arcán ez már nem elégedettséget váltott ki, hanem inkább aggodalmat.

***

Évekkel később a folyosón kiabálás hallatszott. A gyerekek összerezzentek. Huszonegyes azonban azonnal felismerte a hangot.

Huszonkettes.

Két őr rángatta végig a folyosón. A lány küzdött, de nem erőből. Félelemből.

A doktor mögöttük állt, karba tett kézzel.

– Instabil – mondta halkan. – Nem alkalmas.

Huszonegyes felállt. Valami megfeszült a mellkasában. A torkában égett egy érzés, amire nem volt neve.

A lány tekintete találkozott az övével. Egy pillanatra minden elcsendesedett. Aztán elvitték. A hangja lassan elhalt a folyosó végén.

Az üveg mögött a megfigyelők rövid jegyzetet készítettek.

Huszonegyes reakciója minimális.

Valójában azonban valami más történt. A fiú érzett valamit. De nem tudta megnevezni. Ezért eltemette. Mélyre. Oda, ahol a Program tanítása szerint semminek sem szabad maradnia.

Attól a naptól kezdve még csendesebb lett.

Még pontosabb.

Még engedelmesebb.

A doktor elégedetten jegyezte meg:

– A rendszer stabilizálódott.

Egyetlen dolog történt: a fiú megtanulta, hogyan kell kikapcsolni azt, ami fáj.

És így született meg a tökéletes katona.

1. fejezet

Goran

Az érzelem akadály. Ezt tanították nekünk először. A többit később.

A fények halványodnak, amikor kilépek a színpadra. A közönség zaja három másodperc alatt csillapodik. Mindig ennyi kell. Ennyi idő alatt tanulja meg a tömeg, hogy figyeljen.

Megállok a színpad közepén, a reflektorok melege a szemembe vág, de a nézőteret így is látom.

A testeket figyelem. A harmadik sorban egy férfi túl mereven ül. A bal vállán apró izomrándulás fut végig. A zakója alatt fegyver lehet.

A hetedik sorban egy nő a táskáját szorítja, a félelemtől.

A jobb oldali páholyban egy férfi túl nyugodt. Az ilyen emberek vagy unatkoznak, vagy figyelnek.

A tömeg beszél, csak nem mindig hanggal.

– Jó estét – mondom végül.

A közönség fellélegzik.

Az emberek szeretik azt hinni, hogy a gondolataik titokban maradnak. Pedig az elme csak egy rosszul őrzött rendszer. A csendnek súlya van. Érzem, ahogy a tekintetek rám tapadnak. Szeretem ezt a pillanatot, mert az emberek ilyenkor kiszámíthatóvá válnak.

A negyedik sorban egy nő túl hosszan tartja a tekintetem. A torkán megfeszül a bőr. A félelmet nem nehéz észrevenni, de a vágy sokkal hangosabb.

A mentalizmus nem varázslat vagy misztikum. Mintafelismerés. A test beszél akkor is, amikor a száj hallgat.

– Ma este nem gondolatokat fogok olvasni. Csak azt mutatom meg, amit önök elrejtenek.

Halk nevetés fut végig a sorokon. Mindig azt hiszik, hogy viccelek.

Az első sorban egy nő ül mozdulatlanul. A többiek nevetnek, tapsolnak, ő csak figyel. Nem a trükköt, engem. A tekintete rajtam marad, miközben a többiek a színpadra koncentrálnak.

Ezt eltárolom.

A show folytatódik.

A közönségből kiválasztok egy középkorú férfit. Drága órát visel. A tenyerét a zakójába törli.

– Ön – mutatok rá. – Jöjjön fel!

A férfi zavartan lép a színpadra. A felesége tapsol mellette, akinek az arca unott, de figyel. A férfi kezet fog velem. A szorítása túl erős. Valamit kompenzál.

– Mondjon egy számot egytől tízig – kérem.

– Hét.

Természetesen.

– A legtöbben hetet mondanak – bólintok. – Biztonságos szám.

A közönség nevet, a férfi fülig vörösödik.

– Most rajzoljon egy egyszerű alakzatot – nyújtok át egy papírt és filctollat neki.

A keze megrándul, mielőtt dönt. Gyorsan választ. Háromszöget rajzol, majd összehajtja a papírt.

Egy lépést hátralépek. A reflektorok most csak rá esnek.

A férfi homlokán izzadság gyűlik. A pulzusa a nyakán lüktet.

– Ön kontrollmániás – mondom nyugodtan.

A közönség hallgat.

– Mert attól fél, hogy nincs valódi befolyása semmire.

– Ez nem igaz. – A válasza túl gyors, a pupillája kitágul.

– Reggel háromszor ellenőrizte, bezárta-e az autót – folytatom. – Azért, mert tegnap valaki más parkolt a megszokott helyére.

Zúgás fut végig a termen.

– Most gondoljon az alakzatra.

Lassan körbesétálom. Figyelem a testét. Bal oldalon megrándul az arca, a válla feszül.

– Háromszög – mondom.

A terem felrobban. Tapsolnak, nevetnek és megöbbennek.

A férfi majdnem elejti a papírt, mielőtt megragadom azt, és végül kibontom. Valóban háromszöget rajzolt. Felmutatom az embereknek.

A felesége most már nem mosolyog.

– Köszönöm – mondom. – Foglaljon helyet.

A férfi leül, a taps lassan elhal.

A mentalizmus nem a trükkből él, hanem az időzítésből.

– Amit eddig láttak – mondom –, az csak bemelegítés volt.

Mozgás fut végig a nézőtéren.

– Most nem egy emberrel dolgozom, hanem mindenkivel. Kérem, álljanak fel.

A színpad közepére sétálok.

A közönség engedelmeskedik. Mindig engedelmeskednek, ha elég határozott a kérés.

– Csukják be a szemüket.

Egy pillanatnyi habozás után megteszik.

– Gondoljanak egy számra.

Várok egy kicsit, aztán folytatom:

– Aki most arra gondol, hogy „remélem, nem választottam rosszat”, az üljön le.

Azonnal mozgás támad, majd több tucat ember ül le.

– Akik állva maradtak, engedelmesebbek.

Néhányan felnevetnek.

– Akik páratlan számra gondoltak, emeljék fel a jobb kezüket.

Kevesebb kéz lendül a magasba.

– Akik dátumot választottak, emeljék fel a balt.

Újabb szűkülés, a terem már nem nevet.

– Akik a hétre gondoltak, üljenek le.

Nevetés robban ki, végül három ember marad állva. Mindig marad három.

Rájuk nézek.

– Önök közül valamelyikük megszokásból él. Egy hazudik. Egy pedig pontosan tudja, miért választotta azt a számot.

Az egyik férfi nagyot nyel. A másik lesüti a szemét.

– Ön – mutatok arra, aki lefelé néz. – Mondja ki, hogy valójában melyik számra gondolt.

– Négy.

Bólintok.

– Négy évvel ezelőtt hozott egy döntést, azóta minden nap ahhoz igazítja az életét.

A férfi nem válaszol, a testtartása már megtette.

Visszafordulok a közönséghez.

– Ez a mentalizmus – mondom. – Nem az, hogy mit gondolnak. Hanem hogy miért nem tudnak másra gondolni.

A taps késve indul, majd mélyebbé, feszesebbé válik.

Folytatom, majd az előadás végén meghajolok, a fények felgyulladnak. A közönség állva tapsol. Én azonban az első sort figyelem.

A nő még mindig ott van, mozdulatlanul, a tekintete bennem kutat. Ez… szokatlan, egy apró inger. Eltérés a megszokottól.

A nő elindul kifelé az emberekkel együtt. A tömeg elnyeli, de a tekintete még egyszer visszafordul felém.

Eltárolom.

Az ilyen anomáliákat érdemes megfigyelni.

A lakásban csend van, sűrűbb, rendezettebb nyugalom. A vastag függönyök tompítják az utca zaját, a falak pedig elnyelik a visszhangot, a tér maga sem akarja visszaadni azt, ami benne történik.

Szeretem az ilyen helyeket. A csend jó közeg a gondolkodáshoz.

A lakás tágas, mégis szinte üres. Kevés a bútor, amik katonás rendben helyezkednek el: egy sötét faasztal a nappali közepén, egy alacsony kanapé az ablak előtt és egy keskeny polc a fal mentén. Nincsenek fényképek, nincsenek személyes tárgyak. Semmi, ami arra emlékeztetne, hogy valaki valóban itt él.

A személyes dolgok zajt csinálnak. A zaj pedig hibákat.

Leveszem a zakót, majd automatikusan a vállfára akasztom. A vállfa pontosan oda kerül vissza, ahol lennie kell. A szekrény ajtaja hangtalanul csukódik. A részletek számítanak. Leveszem a cipőmet, szépen a bejárat mellett álló szék alá teszem.

A lakásban minden tárgy párhuzamos a falakkal. Minden vonal egy irányba fut. A rend működési feltétel.

Egyetlen kivétellel.

A polc sarkában egy apró fémdarab fekszik. Nem illik a rendszerbe. A széle tompa, egyszer eltörhetett. Néha arrébb teszem, aztán visszakerül ugyanoda. Nem emlékszem, mikor került hozzám. De nem dobom ki.

Mellette egy keskeny, fekete ketrec áll. Nem része a térnek. A madár mozdulatlanul ül a rúdon. Apró test, sötét tollak, alig látszik a félhomályban. Amikor belépek, megemeli a fejét. Nem ad ki semmilyen hangot.

Csak figyel.

Egy pillanatra megállok.

A mellkasomban egy régi reflex húzódik, amit nem tanítottak meg kezelni.

Közelebb lépek, az ujjam a rácsokhoz ér. A madár nem húzódik el.

– Még élsz – mondom halkan.

Egy rövid mozdulattal igazítok a ketrec helyzetén, épp csak annyit, hogy párhuzamos legyen a fallal.

A rend helyreáll.

A fürdőszobába lépek. A csempe hideg a talpam alatt, a fény túl éles a tükör fölött. Megnyitom a csapot, hagyom, hogy a víz néhány másodpercig fusson, mielőtt alá tartom a kezem. Hideg. A bőröm reflexből összerándul, az izmok megfeszülnek, a víz végigcsorog a csuklómon, majd a könyököm felé fut.

A tükörben a színpadi arcom néz vissza. Megfeszítem a szám szélét, a mosoly lassan jelenik meg, egy kapcsolót átbillentek az izmok mélyén. Szabályos. Barátságos. Az emberek ezt látják.

A nappaliba visszatérve felnyitom a laptopot. A képernyő fénye hidegen világítja meg az asztalt, éles kontrasztot húzva a félhomályos szobában. Az ujjam kétszer koppan az asztalon. Régi beidegződés.

Üzenetek sorakoznak. Meghívások. Szerződések. Interjúk. Bécs. Milánó. Genf.

Más városok, más színpadok, de a közönség mindenhol ugyanúgy reagál. Ugyanaz a feszült figyelem, ugyanaz a pillanat, amikor rájönnek, hogy többet látok belőlük, mint szeretnék. Az emberek szeretik azt hinni, hogy különlegesek, pedig valójában kiszámíthatók.

Egy új üzenet villan fel a hivatalos csatornán.

Elérhető vagy?

Nincs név.

Megnyitom a rövid üzenetet: egy időpont és egy helyszín áll benne.

A megszokott hely.

A múlt érzetként jelenik meg bennem.

Zárt tér. Fém szag a levegőben. A csend súlya, mielőtt valaki dönt.

A padló hideg a térdem alatt. A lámpa túl erős. Fehér fény égeti a szemem.

Huszonkettes mellettem ül, a vállunk összeér. Nem néz rám, a kezét figyeli. Az ujja remeg, de a légzése egyenletes.

Az üveg mögött a doktor figyel. Mindig figyel.

– Reakcióteszt – mondja a doktor.

Valami az asztalon hever. Egy kés.

Huszonkettes végre felém fordul.

– Ha te csinálod, gyorsabb lesz – mondja nyugodt hangon.

A szeme viszont engem keres.

– Döntsetek! – érkezik a parancs.

Huszonkettes közelebb hajol.

– Bízom benned.

A laptop képernyője visszaránt a jelenbe. Nem emlékszem, mikor hunytam le a szemem. Az ujjaim néhány másodpercig a billentyűzet felett lebegnek, aztán begépelem a választ.

Ott leszek.

Lehajtom a laptopot.

Holnap interjú Zürichben. Holnapután próba. Három nap múlva a szokott helyen találkozó. A két munka nem üti egymást. Soha nem ütik. Az emberek tapsolni fognak, amikor kitalálom a gondolataikat, viszont valakinek a sorsa már megpecsételődött.

Felállok. A lakás csendje nem változik. A rend megmaradt, amiben mindig van hely egy újabb feladatnak, bármilyen mocskos is az.

A „szokott hely” egy föld alatti parkoló mélyén kialakított iroda. Az ilyen helyek kívülről jelentéktelennek tűnnek: betonfalak, olajszagú levegő, vibráló neoncsövek. Belül azonban egészen más szabályok működnek.

Itt a megbízások feketén futnak. A pénz tisztázatlan. Kérdések nincsenek. A mentalista itt figyel, elemez, majd megold.

Felöltözöm. A mozdulataim ritmusa ugyanaz, mint a színpadon, csak most nem taps vár a végén, hanem valami jóval őszintébb: a valóság.

A város éjszakai fényei hidegen verődnek vissza az ablakon, amikor elindulok. A motor hangtalanul kel életre. Az utcák ilyenkor már kiürülnek; az emberek visszahúzódnak a lakásaikba, a saját kis biztonságuk mögé.

Csak az éjszaka marad nyitva.

És én.

A parkoló mélyén egy fekete autó vár. A sofőr nem néz rám, amikor kiszállok, csak kinyitja a hátsó ajtót, pontosan tudja, hogy nincs szükségünk udvariassági körökre.

A hátsó ülésen egy aktatáska fekszik. Benne egy dosszié, amiben repülőjegy és egy szerződés van.

New York. Három hét. Privát show egy zártkörű elitklubban. A megbízó neve: Stephan Stone.

A gázsi irreálisan magas. A feltétel egyértelmű: a munkát kizárólag én végezhetem el.

A célpontot ott kapja meg.

A célpont kiléte ismeretlen. Nem számít. A megbízás tiszta, a fizetség magas, a feladat világos.

A sofőr a visszapillantó tükörben rám pillant.

– Mikor indul?

– Még ma.

Néhány perc múlva már az autómban ülök. A motor felbőg, a város pedig lassan hátrálni kezd mögöttem.

Amerika felé tartok, de előtte még hazaugrom.

A lakásomban felakasztom a kabátot, leveszem a cipőt, majd felnyitom a laptopot, aztán elindítom a saját programomat, ami csupasz, kódízű. De olyan mélységekbe nyit ajtót, ahová más nem jut le.

Beírom a nevet:

Stephan Stone.

A rendszer lefut, majd a találatok sorban jelennek meg.

Stone Imports & Logistics – hivatalosan logisztikai vállalat. A valóságban pénzmosó hálózat.

Három offshore számla, kettő Svájcban, egy Cipruson.

Egy eltűnt üzlettárs 2018-ban, az ügyet lezárták: ismeretlen tettes ellen.

Egy magánklinika támogatása, gyanúsan magas összeggel.

Egy zártkörű klub New Yorkban, aminek tagsági listája zárt.

A program tovább fut, mélyebb rétegekbe ásva: rejtett adatokba, törölt fájlokba, belső jelentésekbe. A törölt fájlokat nem nézem át.

Stone neve felbukkan egy 2009-es FBI-dokumentumban. Nincs bizonyított kapcsolata a szervezett bűnözéssel. Egy régi fényképen Stephan egy férfival áll, akit néhány évvel később emberkereskedelem miatt ítéltek el.

Egy másik jelentés rövidebb.

Stone veszélyes, de kiszámítható. Gyenge pontjai: a nők és a hatalom.

Ez utóbbi megállít. Igen. Ez látszik rajta. A kettő együtt mindig törékeny.

A program még mindig dolgozik. Újabb adatok jelennek meg.

Három évvel ezelőtt Stone egy teljes hétre eltűnt. A hivatalos magyarázat szerint üzleti úton volt. A valóságban nincs adat.

Egy névtelen bejegyzés is van: Stone új embereket keres. Olyanokat, akik nem kérdeznek.

Ez már érdekesebb. A program megáll, majd új sort dob ki.

Kapcsolódó személy: Marko Vance – magas relevancia.

Megnyitom a fájlt.

Volt katonai állomány, a dosszié nagy része kitakarva. Egy incidens történt egy közel-keleti bázison, a jelentés mindössze két szót tartalmaz:

„Belső ügy.”

Tíz éve kilépett a hivatalos állományból, azóta nincs nyoma. Egy rövid megjegyzést olvasok még róla: Vance megbízható, csendes és hatékony.

A rendszer még néhány másodpercig fut, aztán kiadja az utolsó sort.

További releváns találat nincs.

A kurzor villog egy másodpercig. Kettőig. A rendszer keres még valamit, aztán eltűnik.

Lehajtom a laptopot.

Stephan Stone maffiafőnök. Kontrollt és hatalmat akar. Pont olyan ember, akikkel időről időre dolgozni szoktam.

Megállok a ketrec mellett, a madár már ébren van. A fejét kissé oldalra dönti, mintha figyelne. Kinyitom a ketrec ajtaját. A tálat kiemelem, a maradék magot kiöntöm, majd frisset szórok bele, aztán a víztartályt is cserélem.

A madár közelebb lép, rövid, gyors mozdulatokkal csipegetni kezd. Figyelem, megvárom, amíg eszik. Amikor a mozdulatai lassulnak, benyúlok érte. A kezem köré simul, túl könnyű, majd átteszem a hordozóba. A doboz belseje szűk, de rendezett: egyetlen rúd, egy kis víztartály. Nincs benne felesleges dolog.

Bezárom, az ajtó tompán kattan, a madár továbbra sem csipog.

Az ablak felé nézek. A város fényei vibrálnak a nedves aszfalton. Amerika vár, vele együtt a célpont is.

A klub New York egyik sikátora mellett húzódik meg. Névtelen, nincs is rá szüksége. Az ilyen helyeket nem keresik meg, rájuk találnak.

Odabent a levegő nehéz, az alkohol, a drága parfüm és a pénz jellegzetes, fémes szaga keveredik benne. A vörös fények lassan pásztáznak végig a falakon, a zene mélyen lüktet a padló alatt.

A VIP-részleg felé indulok, a lépcső tetején egy férfi vár.

Stephan Stone.

A mosolya túl széles, gyakorlott. A szeme azonban nem követi.

– Vuković – mondja könnyedén, mintha egy régi ismerőst üdvözölne.

– Feladatot ígértek – felelem.

Stephan halkan felnevet, azonban a hangja üres.

– Egyenesen a lényegre. Ez tetszik.

Félreáll, és int, hogy menjek be.

A VIP-szoba csendesebb tér. A zaj tompa, a fények visszafogottak, a levegő feszült. Itt üzlet köttetik.

Leülök, háttal a falnak. Innen látom az ajtót, a tükröket, a mozgásokat.

Stephan nem ül le azonnal. Előbb tölt magának, majd nekem is egy pohár whiskyt. Elém teszi, gesztusnak álcázva.

– Van valaki, aki túl sokat tud – mondja végül, miközben helyet foglal velem szemben.

Hallgatok. A csend pontosabb eszköz.

– Befolyásos – folytatja. – Gazdag, aki egyre kevésbé óvatos.

A tekintete rajtam marad.

– Richard Hale.

Eltárolom.

– Öngyilkosságnak kell tűnnie – teszi hozzá.

Bólintok.

– Egyedül dolgozom.

Stephan szája sarkában megjelenik egy halvány mosoly.

– Tudom – kortyol az italából, majd leteszi a poharat. – Most nem fogsz.

Oldalra nézek, mielőtt még kimondaná, kit szán mellém, mert az ajtó kinyílik.

Egy nő lép be. Ugyanaz, aki a legutóbbi fellépésem első sorában ült. Akkor engem figyelt, nem a showt.

Most már értem, miért.

A tekintete találkozik az enyémmel. Felkészülten fogad. Számított rám.

Stephan elégedetten hátradől.

– Ő Elena – mondja. – A legértékesebb lányom.

A nő nyugodtan lép be a fénybe. Egyetlen fölös mozdulat sincs benne, mégis mindent felmér.

A válla egy pillanatra megfeszül. Apró jel, de nekem elég.

Stephan figyeli.

Én is.

– Dolgoztál már hasonló felállásban? – kérdezi, mintha magától értetődő lenne.

– Nem – felelem.

– Most fogsz.

Elena még közelebb lép, majd olyan távolságban áll meg, ami még nem lép át egy határt, viszont nem is túl hivatalos.

– Richard szereti a társaságot – mondja végül Elena lágy hangon. – Könnyű elterelni a figyelmét.

A tekintete rajtam marad, miközben beszél.

– Akkor te leszel a figyelemelterelés – jelentem ki.

– Te pedig a következmény. – A válasza azonnali.

Stephan felnevet.

– Látjátok? Jól fogtok együttműködni.

Nem reagálok rá. A tekintetem még mindig Elenán van. Nem most kezdte ezt, ami valamennyire megnyugtató.

Stephan feláll.

– Beszéljétek át a részleteket – mondja könnyedén. – Én addig intézem a további dolgaim.

Azzal elindul kifelé, majd magunkra hagy. Az ajtó becsukódik mögötte.

Elena egy lépéssel közelebb jön.

– Egyedül szeretsz dolgozni – mondja egyszerűen.

– Igen.

Egy pillanatig állom a tekintetét.

– Te viszont nem vagy teher.

A szája sarka alig észrevehetően megrándul.

– Ez bók volt?

– Megállapítás.

– Hale minden este ugyanott vacsorázik – folytatja végül. – Ugyanaz az asztal. Ugyanabban az időben.

– A rutin hibát jelent.

– Mindig.

Most már közelebb áll, de nem zavar.

– Már láttalak – mondom neki.

Az ajka alig észrevehetően megrezdül.

– Akkor hamarosan – mondja, elterelve a megjegyzésemről a szót.

Ebben a pillanatban már tudom: ez összetett munka lesz. És több szálon fut, nem csak Hale miatt.

A nő tovább figyel. Elemző tekintet, minden szándékosság nélkül.

Ritka jelenség.

A ritka dolgokat érdemes megfigyelni.

2. fejezet

Elena

A klub nappal teljesen más arcát mutatja, ilyenkor szinte kifordul önmagából, a vörös fények helyét átveszi egy hideg, kegyetlen világítás, ami könyörtelenül rávilágít mindenre: a ragadós pultra, az apró üvegszilánkokra a padlón, a falak tompa foltjaira, a fáradt, elhasznált levegőre, ami még mindig magán hordozza az éjszaka maradékát. A füst, a parfüm, az izzadság és valami nehezen meghatározható édeskés illat, ami még most is ott ül a torkomon, a csend, ami körülvesz olyan, mintha maga a hely sem merne levegőt venni.

A pultnál ülök, az ujjaim a csésze peremén pihennek, a kávé keserű, száraz íze lassan szétterül a számban, miközben a hő a tenyerembe szivárog, valahogy mégsem képes igazán átmelegíteni. A hátam mögött egy szék tompán csikordul a padlón, a pultos csendesen mozog, törölget, pakol, bár a jelenléte érzékelhető, nem tolakodó, csak egyszer pillant rám.

– Nem aludtál? – kérdezi rekedt, álmos hangon.

Ránézek, majd vissza a kávéra.

– Nem nagyon.

Ezzel be is éri, ez az egyik oka, hogy szeretek itt lenni: senki nem akar többet tudni annál, amit önként adok.

Az ajtó nyikordulása ebben a csendben túl hangos, az érkező szándékosan figyelmeztet arra, hogy belépett.

Felnézek.

Goran.

A jelenléte nem okoz meglepetést, inkább egy kellemetlen, lassan végigkúszó érzés ébred bennem, ami arról árulkodik, hogy valahol mélyen számítottam rá, csak nem akartam tudatosítani. A gyomromban egy rövid, feszes húzódás jelenik meg, amit nem tudok hova tenni, nem félelem, mert az egyszerűbb lenne, hanem valami összetettebb, nehezebben megfogható.

Megáll az ajtóban, a fény mögé rajzolódik, bár nem siet, nem kapkod, mégis úgy tűnik, mintha a tér igazodna hozzá. A tekintete végigjárja a helyet, majd rajtam áll meg, nem időzik sokáig, az a néhány másodperc mégis egy örökkévalóságnak tűnik. Lenyelek egy korty levegőt, ami szárazabban csúszik le a torkomon, mint amit elbírnék.

Elindul felém. A léptei alig hallatszanak, mégis érzem őket a padlón keresztül, mintha a rezgés nem hang lenne, hanem maga az ember. Mire megáll előttem, már érzem az illatát is: tiszta, hideg, enyhén füstös árnyalattal, ami teljesen idegen ebben a környezetben.

– Elena.

A nevem a hangján valahogy másként szól, nem tudom megmagyarázni, miért.

– Goran.

A nyelvem lassabban engedi el a nevét, mint szeretném.

A pultnak dől, közelebb, mint ami kényelmes lenne, az ujjai finoman koppanak a felületen, először egyet, aztán még egyet, a hang halk, mégis végigfut a karomon, mintha belülről érne.

A vállam önkéntelenül megmozdul, ezért gyorsan a pohár után nyúlok, mintha csak inni akarnék.

– Stephan? – kérdezi egyszerűen.

– Már elment.

A tekintete végigsiklik a pulton, az üres poharakon, a nedves foltokon, mintha, majd visszatér rám.

– Tudom.

Valami megfeszül bennem. Nem láthatóan, csak belül, mégis élesen.

– Akkor miért jöttél?

Közelebb lép, alig fél lépést, a levegő hirtelen melegebb lesz körülöttünk.

– Információért.

A pultos hangtalanul jelenik meg, két pohárba whiskyt tölt, majd ugyanilyen csendben el is tűnik, talán érezi, hogy most nincs helye köztünk.

Goran keze lazán pihen a pulton.

– Hale.

– Mit akarsz tudni?

– Mindent.

Elhúzom a számat, egy halk, rövid hang szakad ki belőlem.

– Akkor hosszú lesz.

Nem reagál rá úgy, ahogy más férfiak tennék, csak néz, és ez sokkal nehezebben viselhető.

A pohár pereme az ujjaim között megcsúszik, ezért szorosabban fogom meg.

– Az nem gond – mondja, miközben a hűtő mély zúgása még jobban kihangsúlyozza a csendet.

Belekortyolok a whiskybe, az alkohol végigégeti a torkomat, a meleg lassan szétterül bennem, mégsem hoz megnyugvást.

– Hale paranoiás, de sokat jár ide.

– De te találkoztál vele.

Nem kérdés, inkább ténymegállapítás.

– Néha.

– Hogyan? – A hangja halk, mégis ránehezedik a térre.

– Meghívásokkal.

Oldalra billenti a fejét.

– Ki hívott?

Ránézek, úgy döntök, nem kerülöm ki a kérdést.

– Azok, akik azt hiszik, hogy ők irányítanak.

A csend most egy kicsit hosszabbra nyúlik.

– Jó válasz – mondja, miközben én újra az italba kortyolok.

– Nem válasz volt.

– Akkor mi? – A hangja mélyebb, mint az előbb.

– Figyelmeztetés.

A tekintete rajtam marad, nem tolja túl, éppen ettől válik veszélyessé.

– Miért mentalista?

– Mert az emberek kiszámíthatók.

– Mindenki?

Egy rövid szünet után válaszol:

– Majdnem.

Elmosolyodom, és most tényleg érzem, hogy feljebb húzódik a szám széle.

– A „majdnem” mindig baj.

– Tudom.

Most ő is a poharához nyúl, megforgatja, a borostyánszínű folyadék lassan körbefut az üveg falán, majd beleiszik. Követem a tekintetemmel, túlságosan is tudatosan figyelem, ahogy a szája a pohár pereméhez ér.

És közben rájövök, mennyire zavaróan jóképű. Nem a megszokott módon, nincs benne semmi, ami megnyugtatna, inkább az a fajta férfi, akire nem nézel rá másodszor, mert ha megteszed, már késő.

Észre sem veszem, hogy én is iszom, túl gyorsan, mintha ezzel próbálnám lezárni azt a pillanatot, amit jobb lenne nem végiggondolni.

A whisky forrón csúszik le, amitől egy rövid másodpercre minden egyszerűbbnek tűnik, aztán újra bonyolult lesz.

– Hale fent tartózkodik általában, a privát részen.

– Saját bejárat?

– Igen.

– Kijáratok?

– Három. Kettő rejtve.

Bólint, mintha már fejben ott járna.

– Kamerák?

– Több, mint kellene.

– Vakfoltok?

– Kevesebb, mint amennyit szeretnék.

Egy halvány mosoly fut át rajta, alig látható, mégis észreveszem.

– Nem itt fog történni. Csak kíváncsi voltam rád.

A gyomrom összeszorul, mert ez már nem puszta beszélgetés, hanem teszt.

– Az emberek nem halnak meg olyan könnyen.

Felnéz rám.

– De. Csak rosszul csinálják.

Leteszi a poharat, az üveg halkan koppan a pulton, a tekintete visszatér hozzám, és én túl sokáig tartom, nem nézek félre.

A szeme sötétbarna, szinte feketébe hajlik ebben a fényben, valahogy kevesebbet tükröz vissza, mint annyit kellene. A pillantása nem csábító, egyszerűen csak ott marad rajtam, mintha joga lenne hozzá. A borostája alig látszik, mégis élesebbé teszi az állkapcsát, ami túl szögletes ahhoz, hogy barátságos legyen. A barna haja pedig rendezetlenül rendezett mintha nem törődne vele, mégis pontosan így áll jól neki. Az egész összeáll valamivé, amit nem akarok nevén nevezni.

Magasabb nálam, jóval, amit most érzek igazán. A közelsége miatt úgy tűnik, mintha nem lenne hova hátrálnom, pedig lenne.

A szám kiszárad, a nyelvem végigszánt az alsó ajkamon, mielőtt észrevenném, és ez hiba, olyan, amit nem könnyű kijavítani.

– Miért jöttél valójában?

Érzem, hogy mérlegel.

– Megnézni.

– Mit?

– Téged.

A levegő beszorul a tüdőmbe.

– És?

A szája sarka alig mozdul.

– Még nem végeztem.

Valami furcsa, nyugtalan melegség fut végig bennem. Nem akarom, hogy vége legyen, ez a legrosszabb része.

Halkan feláll, a csend mégis valahogy hozzá igazodik.

– Ma este.

– Ma este.

Bólint, majd elindul az ajtó felé, a kintről beáramló fény, élesebbé teszi a vonásait.

Megáll.

– Elena.

– Igen?

Csak félig fordul vissza.

– Ne hibázz.

Aztán kilép, az ajtó becsukódik mögötte, a hang visszhangja ott marad a térben. A klub újra ugyanaz lesz: a zaj hiánya, a ragadós pult, a keserű, kihűlt kávé.

Csak bennem marad valami, ami nem volt itt korábban: a whisky íze a számban, a bőrömön a közelsége emléke, és egy érzés, aminek, ha nevet adok, többé nem tudom letagadni.

A forgalom folyamatosan hömpölyög, a járdákon egymást kerülgetik az emberek, mindenki tart valahová, és közben senki nem figyel igazán arra, mi történik körülötte. Ez a fajta közöny sokkal többet ér bármilyen falnál vagy sötét sikátornál, mert a tömeg a legjobb takarás, ha az ember tudja, hogyan kell belesimulni.

A sarkon állok, mintha csak a lámpára várnék, pedig már rég zöld, nem nézek hátra, nem keresek tekinteteket, mert az ilyen mozdulatok mindig árulkodók. A kirakat üvegében viszont minden visszaverődik, elég egy fél másodperc, egy rosszul időzített ritmus, ami nem illik a környezethez, hogy valaki lebukjon. Most azonban semmi ilyesmit nem látok.

Elindulok.

A lépteim egyenletesek, hagyom, hogy a testem felvegye a város tempóját. Két utcával arrébb balra fordulok, majd azonnal bemegyek egy kis kávézóba, mert ez a fajta megállás teljesen természetes dolog, hiszen általában az emberek kávéznak, ez nem szokott gyanút kelteni.

Rendelek, kifizetem, a kezemben tartom a poharat, miközben a hátsó kijáraton kilépek.

Az utca keskenyebb, csendesebb, itt kevesebben járnak, a hangok másképp verődnek vissza a falakról. Megállok egy kuka mellett, mintha csak keresnék valamit a táskámban, közben a poharat leteszem a peremére, majd továbbindulok.

Egy taxi lassít mellettem, majd megáll, én pedig beszállok. A sofőr a visszapillantóból néz rám.

– Hová?

Megadok egy címet, ami nincs közel, de nincs is túl messze, pont annyira semleges, hogy ne keltsen kérdéseket.

A forgalom elnyel minket, én pedig az ablakon kifelé nézek, de nem a tájat figyelem, hanem a tükröződéseket, az autók mozgását, az ismétlődéseket, amik elárulhatnák, ha valaki követne. Nem látok semmi különöset. Két sarokkal a megadott cím előtt szólok.

– Itt jó lesz.

Kifizetem, kiszállok, és nem nézek vissza, amikor a taxi elhajt, csak az ellenkező irányba indulok tovább. Egy rövid séta után újabb utcába fordulok, majd egy kapualjba lépek, és átvágok rajta, majd a túloldalon jövök ki.

A mozdulatok egymásra épülnek, ellenben nem bonyolultak, majd amikor végül megállok az épület előtt, már biztos vagyok benne, hogy senki nem követett. Legalábbis ez lenne a logikus következtetés.