BORIS KÁLNOKY

Őseim földje

A Kálnoky család
története

Budapest, 2023

Impresszum

A fordítás alapjául szolgáló eredeti kiadás:
Boris Kalnoky: Ahnenland: oder Die Suche nach der Seele meiner Familie
© Boris Kalnoky, 2010

A címlaphoz felhasznált felvétel a Kálnoky család archívumából származik, gróf Kálnoky Hugó és Kálnoky Farkas látható rajta a kőröspataki kastély előtt, 1938 táján.

Magyar kiadás:
Boris Kálnoky: Őseim földje. A Kálnoky család története
© MCC Press Kft., 2023

Fordította: Szász Csilla

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás, a rádió- és televízióadás és az internetes közlés jogát, az egyes fejezetekre is.

ISBN 978-963-644-012-1 (print)
ISBN 978-963-644-013-8 (epub)

Kiadja az MCC Press Kft.
www.mccpress.hu
Felelős vezető: Novák Tamás
Felelős szerkesztő: Pál Zsombor Szabolcs
Szerkesztő: Gángoly Attila
Korrektúra: Takács Andrea
Borítóterv: Baranyai (b) András

Elektronikus verzió v2.0
Készítette: Hári Péter/ElektroPress

Köszönetnyilvánítás

Ekönyv első kiadásának megírását 2010-ben fejeztem be. Most, 2022 elején döbbenek rá, hogy a legtöbb rokon és barát, akiknek ez a köszönetnyilvánítás szólt, azóta elhunyt. Emlékük itt él tovább…

Hülya Özatürk hozta mozgásba a véletlenek láncolatát, melyek e mű megszületéséhez vezettek. Megírásához az ösztönzést Klaus Fricke adta, aki annak idején a Droemer kiadónál dolgozott. Tibor öcsém elindult a család gyökereihez visszavezető úton – nélküle én sem indultam volna el.

A könyv megírásában az egész család közreműködött. Különösen az idősebb generációnak tartozom hálával, elsősorban apámnak, Farkasnak. Nővére, Lori és unokanagybátyám, Kálnoky Sándor megosztották velem emlékeiket – azóta mindketten távoztak az élők sorából. Elhunyt Lori férje is, John Bongionni, aki régi, olasz nyelvű leveleket fordított le számomra. Kálnoky Alajos és Maxime Duprel unokanagybátyáim mellettem álltak jótanácsaikkal és figyelmes megjegyzéseikkel. Édesanyám, Marianne fáradságos aprómunkával számtalan, elmúlt századokbeli levelet silabizált ki.

Húgom, Ilona és Monika Martini fontos momentumokra mutattak rá a család történetével kapcsolatban.

Gernot Nussbächer, a brassói Honterus-levéltár munkatársa segített nekem a dokumentumok keresésében, s a latin szövegek lefordításában. Hozzáértő magyarázataival felhívta a figyelmemet néhány fontos körülményre. 2018-ban elhunyt ő is. Bohumír Smutny a brünni levéltárban számba vette a Kálnoky család morva ágának levelezését, és segített kiigazodni az akták között. Nagy Botond, a Sepsiszentgyörgyi Állami Levéltár munkatársa tanácsokkal látott el, s megosztotta velem a vidékkel és annak történelmével kapcsolatos széles körű ismereteit.

Kutatásaim során értékes segítséget nyújtottak a történész Tüdős S. Kinga kutatásai. Köszönöm neki a hosszú beszélgetéseket és a kitűnő vacsorákat – sosem fogom elfelejteni az utolsó találkozásunkat. Nyugodjék békében!

Norman Stone professzor a történész szemével nézte át a kéziratot, s ő adta a legfontosabb tanácsot is: „Sose azon gondolkozz, hogy mi tetszene az olvasónak.” Norman ebben – mint oly sok kérdésben – hovatovább apafigura volt számomra. 2019-ben bekövetkezett hirtelen halála megrendített.  

Szász Csillának pedig köszönöm a gondos fordítást. Idealizmusa és a könyv iránti szeretete nélkül a magyar kiadás sohasem jött volna létre. Több volt ő, mint pusztán fordító: okos és türelmes kísérő egy hosszú úton.

ŐSEIM FÖLDJE
A Kálnoky család
története

Az ember néha belép egy kapun, és nem is sejti, hogy mindent maga mögött hagy; kifelé már csak egy új világba vezet út. Családom történetében ez a döntő lépés Seholsincsország isten háta mögötti, Kőröspatak nevű faluja templománál történt. Belépett édesapám, Farkas és öcsém, Tibor. Bent egy meglehetősen kedvetlen és a nyugati vendégek miatt kissé zavart pap, valamint a neoncsövekből álló oltárkereszt sápadt fénye; a templom néhány falusi öregasszonyt leszámítva üres. 1987. szeptember 11-ét írtunk.

Amikor véget ért a mise, és kiléptek a kapun, ott volt a falu népe, nagy izgalomban összegyűlve. Idős asszonyok könnyekben törtek ki, kezet csókoltak apámnak. Futótűzként terjedt el a hír: a gróf visszatért. Apám hároméves volt, amikor a családnak el kellett hagynia Erdélyt. De azért hasonlít annyira nagyapámra, hogy felismerjék.

Ott állt a tömegben az öreg Sanyi bácsi, aki kiskorában a vele egykorú apámmal játszott a kertben, és egy púpos asszony, a kastély hajdani szakácsnője. Egyenesen szívszorító, ahogyan a hazatérőket a falusiak a kastélyhoz kísérik, hogy megmutassák nekik a család régi otthonát. Ekkor jön a figyelmeztetés: közeledik a Securitate. Az emberek szétszélednek. Ez Ceaușescu Romániája. A diktatúra bukására még két évet kell várni.

Tibor öcsém számára sorsdöntő volt ez a nap. Ma, harmincnégy évvel később, a 2021-es esztendőben ott lakik Kőröspatakon feleségével és három fiával, pontosabban csak eggyel, mert a másik kettő a saját útját járja.

Minden kezdetben benne rejlik egy korábbi kezdet. A szüleim pár évvel azelőtt váltak el Franciaországban. Én akkor már nem éltem otthon, de Tibort nagyon megrendítette a válás. Félrevonult egy, a rokonok képeivel és régi levelekkel teli dobozzal, s tudni akarta, hogy ki kicsoda, meséli anyám. A nagy család a kicsi pótlására. Aztán minden rokonnak írt, mindenkit meg akart ismerni, és azt kérte később apámtól, hogy menjen el vele egyszer Erdélybe, hogy lássa, mi maradt a régi kastélyokból. Így kerültek a kőröspataki templomajtóhoz.

Ki tudja, hogyan függnek össze a dolgok. Isten útjai kifürkészhetetlenek. Igaz ez az én családom tagjainak sorsfordulataira is. Így történhetett, hogy Hugó nagyapám életének legnagyobb szégyene – az ugyanis, hogy elhagyta a felesége – hozzájárult legnagyobb fogadalma teljesüléséhez. Amikor 1928-ban megörökölte Kőröspatakot (nem az egész falut természetesen, hanem az ottani kastélyt), megfogadta, és meg is esküdött, hogy mindig fog Kálnoky Kőröspatakon lakni, amíg ki nem hal a család. Állítólag az elvált szülők gyermekei könnyebben válnak. Hugó balul sikerült házassága nélkül a szüleim sem válnak el, Tibor nem keresgél a dobozokban a régi családi fotók között, és nem kerül Kőröspatakra.

A kezdethez tartozik az összes, tulajdonképpen sikeres korábbi év is, az 1960-as, 1970-es, 1980-as évek, amikor a szüleink felneveltek bennünket, és apám karriert épített, amikor országról országra költöztünk, Németországba, Amerikába, Hollandiába, Franciaországba, s amikor minden lehetséges nyelvet megtanultunk. Szép élet volt, de sohasem éreztük úgy, hogy ahhoz az országhoz tartozunk, amelyikben éppen élünk.

És aztán az a nap Kőröspatakon. Vadidegen emberek, némelyek felismerik őket, noha még sose jártak ott, mások megcsókolják, átölelik őket, megsimogatják az arcukat, s a szemükbe néznek, éber tekintetük egyszerre fürkészi, biztatja és köszönti őket – otthon. Hirtelen éles fájdalom hasít beléjük: ilyet még sohasem éreztek, még sohasem tartoztak sehová. És aztán a figyelmeztetés: jön a Securitate – mindenki menekül.

Később apám és öcsém a falu határában lévő dombon ültek, a semmibe bámultak, s az öcsém sírt.

Annak a reggelnek a hangulata ma éppannyira távolinak tűnik, mint a falu történetének és vele a mi történetünknek más mozzanatai, hisz mindig úgy van: az ember kis idő elteltével már nem érzékeli adott helyen azt a pillanatot, amelyben valami döntő dolog történt. Arkhimédész fürdőkádja sem nézett ki jobban a Heuréka-kiáltás után. Mindenesetre attól kezdve megváltozott az életünk. Először csak érzéseinkben és gondolatainkban, később már egyre inkább szavainkban és tetteinkben is. A következő utazásnál én is ott voltam, 1988-ban; még mindig a Ceaușescu-korszakban. Egy német újságnál gyakornokoskodtam, és nem nagyon gondoltam a hazára vagy a hovatartozásra, hanem magával ragadott, hogy inkognitóban barangolok Ceaușescu Romániájában. Ez akkor szinte lehetetlennek tűnt az újságírók számára, de valójában elég volt a vízumkérő lapot hazugságokkal megtölteni.

Az idő tájt szinte semmit sem tudtam családunk történetéről, különben talán feltűnt volna nekem: megint ott bolyonganak a Kálnokyak ezen a vidéken – mint ahogy az elmúlt évszázadokban is, immár sokadik alkalommal a történelem sűrűjében –, de akkor még nem értettem meg igazán, hogy ez a hely számunkra a haza, és Székelyföldnek, a székelyek földjének hívják. Egy olyan világot találtam ott, amely mintha egy másik korból tévedt volna a gonosz jelenbe. Különösen egy másik faluban, Miklósváron volt ez a benyomásom, ahol Etelka néninek kávét hagytunk, mert az orvos a szívpanaszaira azt írt föl, s gyógyszert nem lehetett kapni, de hát kávét sem. Miklósvár, az is otthona volt egykor azoknak az embereknek, akiket éppúgy hívtak, mint engem. Csíkszeredában pedig megtaláltuk Mária nénit, apám öreg nevelőnőjét, aki nyolcvanévesen egyedül élt, egyedül fűtött, és minden reggel elment a korai misére, akkor is, ha havazott, vagy jeges volt az út. Nála találkoztunk azzal az emberrel, aki Ceaușescunak úgy segített a medvevadászatainál, hogy a kiszemelt állatokat beetette a vadászkunyhó előtt, a Conducător¹ pedig válogatott borok társaságában és klasszikus zenét hallgatva nyolc méter távolságból lepuffantotta őket. Azok az emberek, akikkel találkoztunk, mind különleges egyéniségek voltak, a jók ugyanúgy, mint a rosszak, s akkor vettem észre először – ami azóta mindegyre feltűnt, akár Németországban, Dániában vagy valahol másutt jártam –, hogy Nyugaton az embereken gyakran „keresztül lehet nézni”, mintha ott sem lennének, de a Balkánon ez egyáltalán nem megy, Erdélyben pedig aztán éppen nem, mert a legcsúnyább is olyannyira karakteres, hogy nem lehet nem észrevenni.

Megpróbáltam megörökíteni ezt a világot a gondolataimban és cikkeimben; biztos voltam benne, hogy pár éven belül el fog tűnni. Épp akkor kezdte el Ceaușescu a mezőgazdaságot „szisztematizálni”. A falvakat le akarta rombolni, s betonnal helyettesíteni: agráripari komplexumnak nevezték volna őket falu helyett. De végül az ő világa volt az, ami egy év múlva elsüllyedt, s Miklósvár ma ugyanolyan, mint akkor volt, csak kevésbé szegény és megfélemlített.

Aztán kitört az úgynevezett román forradalom. Erdélyben kezdődött; ott egy lelkész, Tőkés László körül zajlottak az események, akit deportálni akartak, ám később püspök, majd EP-képviselő lett, és küzd a székelyek autonómiájáért. Örök téma ez, a székelyek hétszáz éve harcolnak és halnak meg a szabadságukért. Mindenesetre mi írtunk róla először Nyugaton, ahol aztán arról írtak, miért mi voltunk az elsők, akik beszámoltak ezekről az eseményekről. Nem, nem azért, mert a Securitate manipulált bennünket, hanem mert kapcsolatban álltunk a lelkész segítőivel, működött, úgymond, a hívők titkosszolgálata: egy budapesti taxisofőr szervezte a hírvivőket.

Ceaușescu eltűnt, meghalt, kivégezték; hirtelen szabadon lehetett utazni Erdélybe. Apám francia cserkészek segítségével megtöltött egy negyventonnás kamiont adományokkal. Újév reggelén megérkeztünk a Kincses családhoz egy háromnevű városba – magyarul Marosvásárhelynek, románul Târgu Mureșnek, németül pedig Neumarkt am Miereschnek hívják. Erdélyben a legtöbb helység háromnevű – lévén három kultúra, a magyar, a német és a román kultúra földje.

Minden más volt akkor, s minden lehetségesnek tűnt: leendő és volt politikusokkal beszélgettem, például Markó Béla költővel, aki aztán az RMDSZ elnöke lett, de már rég nem az, vagy Kincses Előd ügyvéddel, aki bátran védte Tőkés Lászlót a bíróságon. Neki ugyanis a románok hamarosan már a fejét követelték: kitört a rendszerváltás utáni első balkáni erőszakhullám, a vásárhelyi pogrom. Hajszálon múlt, hogy nem az ezredvég első balkáni háborúja lett belőle.

Volt dráma bőven azokban a napokban – mindenütt világossá vált, hogy a Securitate irányította a forradalmat. Közben a székelyek önrendelkezést követeltek: szabadságot a mindenkori hatalomtól (mindig is ezért harcoltak, amióta felbukkantak a történelemben).

Miklósvárra vetőmagot szállítottunk, 20 tonna kukoricát. Nagy dolog volt, az ég küldte, mondták a falusiak, a termés árából a falu új harangot öntetett a templomtoronyba. Öcsém idővel saját költségére hozzáfogott a kis temetői kápolna restauráltatásához, majd nősülni akart, éspedig ott, helyben: egy erdélyi nővel, Annával akarta összekötni az életét. Restauráltatta a kápolnát, hiszen az ember meg akarja mutatni, hogy hova tartozik. Előtte megkérdezte a helybélieket, miben tudna segíteni, s ők azt mondták, a kis kápolna állapota siralmas, utoljára a 15. században renoválták, és az 1991-es földrengésben is megsérült.

Tibor tehát hozzáfogott a munkához. A pap csűrében is keresgélt hasznavehető dolgokat. A székely papok csűrében sok olyan dolog van, ami más székelyeknél is, például kukoricatartók. Csak ezek ennél a papnál különösek voltak, tele régi, tönkrement kukoricával. Egykor disznóeleségnek szánták, de egy székely nem hagyta volna úgy szétmállani őket. Egy kis gyerekkéz nyúlt ki a barna, évtizedek alatt elszáradt csövek közül, „mintha segítségért esedezett volna” – mesélte az öcsém. Megpróbálta kihúzni, hát egy angyal keze volt, egy kis piszkosbarnára festett faangyalé. Tibor elkezdett kotorászni a kukoricában, mire egy második angyal is előkerült, továbbá – az ő szavaival szólva – egy feszület „vérző Jézussal”. Aztán egy szentségtartó és két régi szentkép. Egy korábbi pap rejtette el évtizedekkel azelőtt a kommunisták elől, és befestette barnára, hogy megvédje őket. Mert a valóságban ezek szép pasztellszínekkel festett, 17. századi faszobrok voltak; akkortájt Erdélyben még virágzott a reneszánsz. A szentségtartó és a szentképek barokk stílusúak, a 18. századból. Pénzünk nem volt, a román állam pedig többnyire praktikusabb dolgok iránt érdeklődik, de a budapesti kultuszminisztérium hajlandó volt a restaurálást finanszírozni, így ma a szobrok azt a kis kápolnát díszítik, amelynek kriptájában őseink nyugszanak.

Átugrottam néhány dolgot – ez még többször elő fog fordulni velem. Ha most folytatom, öcsém nemsokára nősülni fog, pedig az azt megelőző években sok dolog történt. Romániában a kilencvenes évek elején minden a feje tetején állt: a demokraták, vagy akiket annak neveztek, tüntettek, és a kommunisták, akik már nem így nevezték magukat, botoztattak, bányászokat küldtek a zöldfülű demokraták ellen, hogy a nyugati jelszavakkal megtöltött agyukat egy kicsit kiszellőztessék. Ráadásul a nacionalista közhangulat fokozására mindig ügyesen uszítottak a „veszélyes” erdélyi magyarok ellen. Én meg utaztam, csodálkoztam és írtam, bevallom, egy kicsit részrehajlóan, s csodálkoztam és utaztam. Egyszer felhívott valaki, azt mondta, hogy a BND-nél, a német hírszerző szolgálatnál dolgozik, kérdezte, találkozhatnánk-e. Fogalmam sincs, hogy tényleg ott dolgozott-e, mindenesetre eljött a találkozóra, úgy tűnt, annyira keveset tudott Romániáról, hogy kénytelen volt forrásként újságírókra hagyatkozni, és megkérdezte, nem félek-e odautazni, mert Romániában államellenesnek számítok. Nem túl rámenősen pénzt kínált, én elutasítottam, mert vannak határok, amelyeket az ember nem léphet át…

Ez mind politika volt, ám a politikusok jönnek, majd elmennek. Mi viszont azért jöttünk, hogy soha többet ne menjünk el. Először csak egy gondolatként vetődött fel az autóban, talán közvetlenül a rendszerváltás utáni utazáskor. Valószínűleg az öcsém volt az, aki hangosan gondolkodott: vajon milyen lenne itt élni? Én vele gondolkodtam: hát, ha elég erősek az ember idegei ahhoz, hogy egy helyi szépséget vegyen feleségül, megtanulja a helyi nyelvet (sőt nyelveket), valahogy pénzt keressen ebben az országban, mindig magyarul veszekedjen a feleségével, s a faluban az első „Isten hozta!” után elviselje a későbbi rosszindulatú híreszteléseket, irigységet és pletykát, nem beszélve a korrupt hivatalnokok minden ügyintézésnél megmutatkozó packázásairól, akkor nagyon jó lehet. Elgondolkodott, nem úgy tűnt, mintha mindez nem tetszene neki. Én mindenesetre nem jöttem számításba, mert akkor már nős voltam és családapa.

S ezzel elérkeznénk az esküvőhöz. Tibor Annát… – de másként kell kezdenem. Tibor Budapestre költözött, állítólag azért, hogy doktoráljon (az állatorvosi egyetemen). Ám a doktori helyett magyarul tanult és flörtölt, többek közt Annával is, akit már Erdélyből ismert. És nemsokára megismétlődött az, ami Tibor nagyapjával, apjával és bátyjával (velem) már megtörtént: a viszonylag sürgős esküvő, családi okokból. A kezdet az anyakönyvi hivatalban félresikerült, mert túlfűtött hazafiságból öcsém megpróbált magyartudásával imponálni, mire megtagadták a házasságkötést, mert először meg akartak bizonyosodni afelől, hogy Tibor esetleg magyar származású-e. Esetleg? A kérdést a lehető leghamarabb tisztáztuk a minket megillető magyar útlevél megszerzésével, de előtte Tibor és Anna gyorsan elmentek egy másik anyakönyvi hivatalba, öcsém föltett egy cowboykalapot, s amerikai angolul fecsegett (akkor még csak amerikai állampolgárok voltunk), így nem volt probléma.

Ő legalább tudta, hogy mi késztette arra, hogy Budapestre menjen: olyan lehetőségeket keresett, amelyek révén Erdélybe kerülhet. Hogy én mit kerestem, nem tudom, mikor röviddel azután magam is odaköltöztem, felmondva a jó és biztos szerkesztői állásomat a Die Weltnél azért, hogy Magyarországra tudjak menni. Más munkám nem volt – volt viszont feleségem és három gyermekem. Megpróbáltam szabadúszóként, míg aztán egy év múlva visszavettek. Talán azt akartam, hogy a gyermekeim magyarul tanuljanak, ha már ez nekem gyerekkoromban nem adatott meg.

De az esküvőről akartam mesélni, nem a hivatal szerencsétlenkedéséről. A miklósvári kápolnát közben restaurálták, adományból lett harang is; a temetői kápolnáról van szó, ott természetesen nem tartanak esküvőt. Az a harang, amelyik majd az esküvőn fog szólni, a templomban lóg: ez az a harang, melyet a falusiak az apám hozta vetőmagból kikelt kukorica árából vettek. Aztán ott van a kastély, elvégre grófok vagyunk mi, Kálnokyak – ezt a lehető legritkábban hangsúlyozom –, s a grófoknak kastélyaik vannak, vagy legalábbis szeretnék, hogy legyenek, régebben pedig többnyire voltak is. A miklósvári kastély egy egészen elragadó 17. századi romos épület volt akkor, erdélyi reneszánsz stílusú; Kálnoki István építtette, és közben számolta a napokat. 1648-ban kezdte, majd 1649-ben ezt írta a naplójában: „Rakattam négy nap ez esztendőben, azért [ne]m rakathattan töb[b] napon, hogy voltam Konstantinápoliban” – idézi Papp Kinga Családi nemesi írásgyakorlat a XVII–XVIII. századi Erdélyben című disszertációjában. Hogy Konstantinápolyban mit csinált, az egy másik történet. István még i-vel írta a Kálnokit: ez a származásra utalt, hogy Kálnokból, vagyis a Kőröspatak közvetlen szomszédságában fekvő faluból való. Csak fia, Sámuel kezdett Kálnokyt írni, hogy mutassa nemesi rangját, mert közben már nem a törökök, hanem a Habsburgok parancsoltak, és neki is grófi címet adományoztak.

A kastély egyébként nem a miénk, nem azért, mert a kommunisták elvették tőlünk, hanem mert dédapám testvére, Kálnoky Dénes, akiről talán egy kicsit elhamarkodottan neveztem el az egyik fiamat, nem nemzett fiúkat, nem is nősült meg, így a kastélyt távoli rokonok örökölték, akik eladták a román pénzügyminiszternek. A kommunisták aztán tőle vagy a családjától vették el az épületet. Tibor végül haszonbérbe vette, szimbolikus összegért, ennek fejében viszont lehetett kutatásokat, ásatásokat végezni és rekonstruálni, hogy milyen volt egykor, s lehetett ünnepelni is, ha akadt mit, például, ha valaki megházasodott.

Vannak nevek, amelyek végigvonulnak a magyar történelmen: Apor, Mikes, Bethlen, Teleki, nem akarom mindegyiket felsorolni. Ezeknek a nagy múltú családoknak az akkori képviselői ünnepi öltözékben jelentek meg az ötszáz lelkes Miklósváron azon a nyári napon, 1995-ben. Napokig tartott, amíg a miklósváriak mindent előkészítettek, és most volt mit nézni, közelről is, merthogy szálloda nincs a faluban, s az összes finom uraságot a helybélieknél szállásoltuk el. Persze a székelyeknél a földművelő ember nem kevésbé előkelő, mint a gróf, ahogy mondani szokták: ugyanolyan lábon járnak, csak más cipőben. Egész éjjel táncoltak a mágnások és a szabad székelyek leszármazottai a romos kastély parkjában.

Egy magyar katolikus esküvő a kívülállók számára mellesleg eléggé rémisztő lehet. A jegyeseknek összekötik a kezét, úgy esküsznek örök hűséget egymásnak, s olyan sok mindent kell megígérni, hogy az ember beleszédül, kivéve, ha ott van teljes lélekkel, mint ahogy Anna és Tibor is ott voltak annak idején. Akkor ez az egyetlen pillanat az életben, ami tényleg számít. Természetesen ott van még a születés és a halál pillanata is, de ott nem saját magunk döntünk.

Hogy ez az egész mit jelentett – nemcsak az esküvő, hanem a hely kiválasztása is –, annak idején még nem volt teljesen világos, ez akkor csak az odatartozást fejezte ki. Ami aztán az évek folyamán történt, mind ennek megfelelően alakult, s ha a Jóisten ezt így akarta, akkor tényleg jól van így.

Tibornak legalább volt munkája, mikor megismerte Annát, de sajnos még mindig ugyanaz, mint amikor összeházasodtak. Egy meglehetősen rémes állása volt egy magyarországi gyógyszercégnél, alulfizetett és unalmas, mellette gumidugókat árult; ezek műszaki rajzait mindig megkaptam a faxon, amelyet szabadúszó újságíróként használtam, s azt hittem, hogy atomrobbanófejek tervei.

Pár hónappal később újra volt fizetett tudósítói állásom, minden nagyszerűen alakult, és Tibor hirtelen, egyik pillanatról a másikra elnök-vezérigazgató vagy valami hasonló lett egy másik gyógyszercégnél, illetőleg annak bukaresti székhelyű romániai fiókjánál. Többet keresett, mint én, s egy lépéssel közelebb került Erdélyhez. Nemsokára vett egy házat Miklósváron anélkül, hogy tudta volna, kísértet jár benne, és vett még egy parasztházat, majd még egyet – aztán felmondott.

Többnyire akkor mondunk fel, ha valami jobb van kilátásban, vagy elég pénzünk van életünk hátralévő részére, de itt nem ez volt a helyzet. Tibor végre-valahára Erdélyben akart élni, s támadt egy ötlete, hogyan tudna ennek ellenére pénzt keresni: elegendő pénzt saját magának, és – talán – a két kastély restaurálására. A kastélyok: a miklósvári kastély tulajdonképpen nem is a mienk, és azonkívül sose számított a család fő székhelyének; a másik, a kőröspataki, egy patkó alakú, huszonöt szobás udvarház, ahova beesett az eső, amíg meg nem csináltattuk a tetőt. Meglepő, hogy milyen sokba kerül az ilyesmi, ha elég nagy a tető. A pénzt valahogy össze kellett szedni, s ilyenkor mindig apám volt az, aki feláldozta a spórolt pénzecskéjét. Ebből látszik, hogy Tibor ötlete ugyan kitűnő volt, és megélhetést is biztosít, de ennél többre nem telik belőle. Az ötlet tehát a következő volt: régi parasztházakban néhány vendégszobát korhűen berendezni a legszebb ódon bútorokkal, amelyek tényleg a környék parasztházaiból valók, s érzékeny, a kultúra iránt érdeklődő turistákat csalogatni oda, akik aztán pár napig megélik a falusi életet, megismerik a környék csodálatos természeti kincseit, és talán megnézik, amit meg kell nézni: az erdélyi templomerődöket, a brassói Fekete templomot régi török szőnyegeivel vagy más látványosságokat.

Míg én újságíróként a háborús Balkánt jártam, Anna és Tibor szétnéztek a székelyföldi kasztenekben, s megvettek minden szép és eladó holmit. A régiségkereskedők ugyanezt tették és teszik, hogy aztán a dolgokat külföldön pocsékolják el, Tiborék viszont a vendégházakat változtatták kis múzeumokká. És aztán 2002-ben tényleg megjöttek az első vendégek. Majdnem mindig angolok, néha amerikaiak vagy ausztrálok. Az angolok éppenséggel szeretik a főépület kísértetét, akkor is, ha egyik-másik vendég néha a nappaliban alszik egy matracon, mert a szellem kiszekírozza az ágyból. Már látom, hogy mesélnem kell a kísértetről és a falu boszorkányáról, Márikáról, de ezt megtartom a végére, akkorra, mikor már minden mást elmeséltem.

Most viszont inkább Károly hercegről mesélek. Miatta telefonáltak öcsémnek egy napon a román államelnök hivatalából. Bukarestbe hívták, hogy van ott valaki, aki beszélni szeretne vele. Az a valaki a brit királyi fenség volt, és érdeklődésének tárgyát Tibor parasztház-restaurálási modellje képezte: ő ugyanis mindent meghagy olyannak, amilyen eredetileg volt, és környezettudatos egyéni turizmusból tartja fenn az épületeket. Kiderült, hogy Károly herceg szintén éppen ezt próbálta ki Erdélyben. Így aztán elment Miklósvárra, s egy éjszakára még az ágyakat is kipróbálta. Ha a székelyeknek el kellene dönteniük, mi volt nagyobb esemény a falu legújabb kori történelmében, Tibor esküvője vagy a brit trónörökös látogatása, illetve idővel látogatásai, így, többes számban, akkor bizonyára az utóbbiakat választanák, már csak a sok helikopter és a bokornak, fának álcázott titkosszolgálatos miatt is. A helikopterekről először azt hitték, hogy a gróf új szerzeményei, mert Tibor röviddel azelőtt arról panaszkodott, hogyan teszik tönkre a kátyús utak az autóit, és azt is hozzátette, be fog szerezni egy helikoptert, hogy egy gonddal kevesebb legyen.

A másik nagy feladatot a kőröspataki kastély adta. A kommunista időkben téeszközpont lett belőle, szép parkját felparcellázták, lebetonozták, csúf raktárépületeket építettek rá, mellette pedig egy egészen a kastélyig érő barnaszénbánya nyílt: színtiszta horror és pusztítás annak, aki szeretné a régi szépséget visszavarázsolni. Majdnem tíz évig tartott, amíg Tibor túljutott minden jogi hercehurcán, minden problémát kiküszöbölt, és visszakapta az épületet. Ehhez az összes elképzelhető rokonnak, tehát nekem is, alá kellett írnia a lemondó nyilatkozatot, különben nem lehetett volna zöld ágra vergődni az ügyben, és a törvény szerint a megmaradt egyetlen örökösnek román állampolgárnak kellett lennie. Ez már a nagyapámnak sem sikerült, ugyanis Romániában nem szerették a magyar mágnásokat. De most ott volt Anna, aki erdélyi asszony, tehát hivatalosan román állampolgár. Így lett tehát kettejük elsőszülött fia, Mátyás zsenge hároméves korában a kőröspataki kastély ura. Tibor vett egy házat a kastély mellett, egykor az is a családé volt, s most ott lakik Annával. A kastély ott van a szeme előtt örök figyelmeztetésül, hogy még mindig nem állították helyre. De már lassan sor kerül a felújításra, a magyar állam segítségével. A miklósvári kastélyt immár szépen restaurálták a Norvég Alap támogatásával. Múzeum lett belőle: a 17. századi nemesek életstílusát mutatja be.

Mindemellett Tibor ásatásokat végeztetett: most már tudjuk, hogy milyen pohárból ittak őseink, s hogy hol volt a középkori torony és a vizesárok. Tatár nyilakat találtunk, és a vakolat alatt régi freskókat, valamint érméket és saját égetésű, a család címerével díszített kályhacsempéket.

Ami Károly herceget illeti, Tibor most együtt dolgozik vele…

A helyzet az, hogy az idő múlik. A kezdetekre gondolok, az idős, jámbor, jólelkű Máriára és a gyenge, de mégis oly erős szívű Etelkára, a kőröspataki barnaszénbánya teherautó-sofőrjére, aki a Ceaușescu-korszakban eszperantót tanult, hogy tudjon beszélni az első külföldivel, aki egyszer talán eljut a faluba; az idős Bánffy báróra, aki felháborodott Ceaușescu kivégzésén, mert azt gondolta, igaz ugyan, hogy cigány, de mégsem lehet egyszerűen lelőni, mint egy kutyát. Az idős, vak, szeretetre méltó Mikes Eszter grófnőre, ahogyan abban a kis lakásban, ahova a kommunisták dugták, mindvégig kitartott, nyugodjon békében, és Apor báróra, aki rögtön Ceaușescu bukása után feltörte saját kastélyának a kapuját, és azt kiáltotta, jöjjön a rendőrség, ha el akarják vitatni tőle a saját vagyonát. Aztán eszembe jut, hogy mindez több mint harminc évvel ezelőtt volt. Az öregek még öregebbek lettek, ha még élnek, a fiatal generáció pedig a városokba, Magyarországra vagy Nyugatra akar költözni. Hogy mit hoz a jövő, azt később majd a gyerekeknek, húgom két gyermekének, Tibor három fiának és az én nyolc gyermekemnek kell elmesélniük. Én csak azt tudom elmesélni, ami eddig történt 1252 óta.

1 „Vezető” (román). Nicolae Ceaușescu kommunista diktátor megszólítása. (A szerk.)

Kálnok és Kőröspatak között van egy kis domb. Azon áll egy öreg torony romja, és újabban egy víztározó, olyan ronda, hogy néha csábító gondolataim támadnak a dinamittal kapcsolatban. Fölöslegesen, mert a községé. A domb, melyen áll, a kőröspataki katolikus templomé. A temető viszont a miénk. Cserélni kellene, legyen a temető a templomé és a domb a mienk, de eddig még nem sikerült.

Azért vagyok itt, hogy egy pillanatra átérezzem Hugó nagyapám különös boldogságát: egy pillanatra ő akarok lenni, és azt a fékezhetetlen életörömöt érezni, mely akkor járta át, mikor ugyanitt feküdt a nyári fűben, s német nyelven hosszú levelet írt legjobb barátjának, aki Bécsben élt, és Oswald Graf Kielmannseggnek hívták. Lefekszem tehát a fűbe, próbálok elnézni a böhöm ciszterna mellett – egy szürke fémszörnyeteg, amely elzárja a Kárpátokra nyíló kilátást –, de nem lehet, valaki odapányvázott egy gebét, s az szomorúan néz rám. Kezembe veszem a levelet. Hétfő, 16-a áll rajta Hugó kalligrafikus írásával, és tudom, hogy a valóságban 17-én, 1933. július 17-én írta:

„Kedves Osvald!² Kőröspatak, hétfő, azt hiszem, 16., kint vagyok a mezőn, szénát csinálok, csodálatos déli hőségben! A környezet: fent kék-kék-kék ég! Alattam a mező, »Kálnokhely«, itt ülök (itt állt valamikor ősrégen Kálnok régi vára). Mögöttem – támasztéknak – egy szénaboglya, mellettem legelésző hátaslovam.”³

Bizony, itt még mindig csinálnak szénát, szénaboglyák állnak elszórtan, puhák és csiklandozók, s olyan az illatuk, hogy előjön a szénanáthám. Úgy tűnik, hogy Hugót nem kínozta. Ló? Hm, jó: gebe, víztározó. Lent Kőröspatakon, a régi kastélyban, vagy ami megmaradt belőle, talán éppen öcsém fiai segítenek a lovászfiúnak a lovakat kivezetni. Bármennyire is csodálatos itt, nagyon meleg van, és tudom, hogy a lovak valamikor enyhelyet fognak keresni a déli hőségben, ha eleget legeltek. Lassan be fognak poroszkálni a kastély boltozatos pincéjébe; csak számukra van fenntartva egy bejárat a legelőről, amely egykor a kastély parkja volt.⁴

Tovább olvasok. Hugó szerelmes, látszik, hogy nincs sok esélye, s ráadásul egy Kőröspataktól eléggé távol lévő hölgy hódította meg a szívét. „Igen, hallgat – írja. – De merem remélni, hogy ez a hallgatás az ő hallgatása, ami hozzátartozik az ő szép, teljes csöndjéhez – és jól van ez így. És a nap süt! […] (Most épp a napfényben hempereg a lovam – nem a legjobb a nyeregnek!) Hirtelen megint tudom, mi a normális élet, és hogy tulajdonképpen hogyan kellene a világnak mindig kinéznie! Ez az eső már nem volt embernek való!”

Gyakran olvasom a leveleit, s minden egyes alkalommal csodálkozom. Hihetetlen, hogyan tölti meg az ő meg nem nevezett imádottja „szép csöndjét” áhítatos reménnyel, elvégre Hugó ekkor már 33 éves; egy másik levélben az áll, hogy csomagban havasi virágokat és mohát küldött neki a legtávolibb erdélyi vidékről Bécsbe, három napig lovagolt miatta a hegyekben, és aztán hetekig szenved, aggódva várja a választ, amely sohasem érkezik meg. Ez az ő stílusa – és élete történetéé is –, ez a józan észnek ellentmondó reménykedés, hogy egyszer minden jóra fordul. Nem fog. 1933 nem az az év, mikor a dolgok jóra fordulnak.

A következő mondat elárulja Hugó ragyogó derűjének okát. Nem csak a szép idő miatt jókedvű. „Azonkívül végre válasz érkezett a családtól, mindennel egyetértenek, és így remélem, hogy körülbelül két hét múlva mégiscsak elpályázhatok! Nagy kár, hogy épp elkerüljük egymást!”

Többet nem ír, de ebben a mondatban benne van élete nagy álma. Hugó körbe akarja repülni a földgolyót. Egy dombon ül, egy szénakazal tövében, a világ végén, mellette hempereg a lova, s úgy örül, hogy madarat lehetne fogatni vele, mert nemsokára egy kis egymotoros repülőgépen fog ülni, hogy megkerülje a bolygót. Mindenütt le akar szállni, ahol valami érdekesnek látszik, és írni is akar róla, ugyanis újságíró, legalábbis isten háta mögötti kastélyában román újságokat kap, s egy magyar újság számára szemlézi őket, ami miatt majd ki fogják utasítani az országból.

„Most egy gólya ereszkedett le mellém a mezőre, csodálatos siklórepüléssel” – írja. Hugónak nem tűnik fel, hogy milyen jel ez. A gólya leszáll, a szénaboglya mellett száll le, Kőröspatakon, és nem repül el.

A dombtól jobbra és balra terül el Hugó kis világa: az akkoriban hétszáz lelket számláló Kálnok, csodálatos, régi fa haranglábjával, és az ezerháromszáz lakosú Kőröspatak, ahol Hugó „kastélya” áll. Közöttük a domb, ahol ül, a toronyrommal, melyet családja egykori várának gondol. Valójában egy templomrom, majdnem olyan régi, mint maguk a falvak, tehát nagyon régi. Állítólag kezdetben a „vörös barátoké”, azaz a templomosoké volt, de hogy mit kerestek itt, senki emberfia nem tudja. Hugó ekkor tyúkokat tenyészt, kaszál. „Kálnoky de Kőröspatak” áll a családfákban az összes keresztneve mögött: Hugó Joseph Elzéar Anton von Padua Maria Gangolf. Páduai Antal – ez nálunk amolyan családi szokás, katolikusok vagyunk, a Szűzanya és különböző ősök és szentek nevét kapjuk útravalóul, hogy megvédjenek bennünket. Páduai Antal mint keresztnév egy kicsit túlzás, még a mi szokásainkhoz képest is, de ha csak Antal lenne, nem lenne világos, hogy a páduairól van szó.

Hugó nagybátyja Ausztria–Magyarország külügyminisztere volt, gróf Kálnoky Gusztáv, egy zárkózott ember. Ha élete végén a barátairól kérdezték volna, talán nem említ mást, csak Bismarckot. Hugó családja olyan hölgyekből és urakból áll, akik tudják magukról, milyen értékesek. Tudni vélik azt is, mennyit ér Kálnok és Kőröspatak. Nem sokat.

„Mindent megpróbálnak, hogy rákényszerítsenek arra, hogy eladjam Kőröspatakot. Úgy gondolják, vegyek magamnak az árából egy tanyát Magyarországon, és ott hizlaljak disznókat! Ezek miatt a nehézségek miatt ülök még mindig itt, és nem vagyok már régen, ahogyan akartam, a levegőben! – írja következő levelében 1933. augusztus 4-én. – De Magyarország csak Magyarország, és nem – Erdély, inkább itt élek koldusként, mint ott szalonnán a disznók között – és: egy országot és egy népet csak akkor tud az ember megérteni, ha szereti – és ezt vagy felfogja az ember, vagy sohasem: megtanulni nem lehet!”

A gólya már tudta, ki mellé szállt le. A tanya egy magányos épület a messzi pusztaságban, szomszédok nincsenek, és út sincs a külvilágba. Tehát ezt a jövőt gondolta ki Hugónak a család, néhány kövér disznóval, erre kellett volna Kőröspatakot elcserélnie, azt a helyet, melyet paradicsomnak nevez, és az egyetlen helyet, ahol valaha is érezte, hogy az életének mélyebb értelme van.

Nehéz megmondani, mire vágyik jobban, a nagyvilágra, vagy arra, hogy ezt a szénaboglya körüli kis földet örökre megőrizze. A válasz, amelyet megfogalmaz magának: elmegy, hogy maradhasson. „Természetesen nagyon nehéz lesz a búcsú. De hiszen csak azért megyek el, hogy visszatérjek! Hogy örökre megnyerjem és biztosítsam magamnak ezt a földet, ezt a csodálatos szép hazát, amit ezen a földön, és ezekben az emberekben találtam meg. És ez egy feladat – és csak ez a lényeg, minden más értelmetlen.”

Én sohasem tudtam, hogy mi a feladatom az életben. Tudom, hogy Hugó élete zsákutcák és kudarcok sorozata lesz, mégis irigykedve olvasom a sorokat: „Egyre inkább rájövök arra: nem az a fontos, hogy valakinek jobban megy-e a sora, vagy kevésbé jól, hogy nagyobb vagy kisebb gondjai vannak. Itt a szomszédban van egy idős hölgy, egy nyolcvan év fölötti Nemes grófnő. Eredeti figura. Ha valakihez nagyon kedves, az biztos lehet benne, hogy ki nem állhatja. De ha durván bánik valakivel, akkor biztosan kedveli! A Jóistent néha ilyennek képzelem. Ha valakinek mindent megkönnyít, akkor aligha törődik vele sokat. De akinek nehézségeket és akadályokat állít az útjába, arról feltételezi, tudja, hogy eszközt is adott hozzá, hogy legyőzze azokat. […] És ez a legnagyobb kegyelem, ami létezik, az egyetlen, ami tényleg fontos: legyen egy célunk, feladatunk, ismerjük az utat – hogy aztán az élet adja nekünk ezt a feladatot, vagy mi választjuk ki magunknak, vagy mindkettő, mindegy! Hogy megpróbálhatunk mindent beleadni, hogy ezt a feladatot a legjobb tudásunk szerint tisztességesen elvégezzük: ez a lényeg, egyedül csak ez, a többi semmit sem ér, és nem érdemes érte – bármilyen kényelmes is – végigvegetálni ezt a létet!”

Talán az én feladatom az, hogy Hugó történetét elmeséljem. Mindenesetre legalább megpróbálom. Hugó, megígérem Neked, hogy elvégzem a feladatot, amilyen jól és tisztességesen csak tudom. Ha megfelel Neked, ez egyben a földi paradicsom (vagy amit Te annak tartottál) története is kellene hogy legyen, a három falu, Kőröspatak, Kálnok és Miklósvár története, valamint a családodé, azoké, akik előtted jártak, és akik utánad jöttek. Hosszú út lesz, Angliába és Tasmaniába, a nürnbergi perekhez és Sisihez, Magyarország királynéjához, Washingtonba, Konstantinápolyba és Berlinbe fog vezetni, illetve több háborúba, mint ahányat meg tudok számolni. És mindezt azért, hogy „visszatérjünk”.

Először azonban Bécsbe kell mennünk. Itt született Hugó, pont a borzalmas 20. század kezdetén, 1900. május 11-én.

2 A w-t magyarosan v-nek írta. (A szerző)

3 A magánlevelekből vett idézeteket – a tartalmi hűség megőrzésével – szerkesztett formában közöljük. (A kiadó)

4 Ezt még 2007-ben írtam. 2021-ben már restaurálták a kastélyt, nem voltak lovak a pincében. (A szerző)

A„nagyapa” szó mindig zavar engem, mert minden élethelyzetben egy nálam fiatalabb Hugót látok magam előtt. Látom őt lelki szemeim előtt ötévesen korcsolyázni az 1905-ös évben Bécs előkelő elővárosában, Hietzingben. „A hietzingi játszótéren tanultunk korcsolyázni – fedezem fel egy régi levélben, amelyet nővére, Ludi írt apámnak. Egy csomó fénykép is van a levél mellett, közöttük egy a vakarcs Hugóról, korcsolyacipőben. – Később egy Pole Nord⁵ nevű nyilvános jégpályán korcsolyáztunk. Papi [Hugó] legtöbbször piros, négyszögletes tetejű, fekete szélű lengyel sapkát viselt. Néha Mária Valéria főhercegnő, Ferenc József császár lánya is kijött a jégre a gyerekeivel. Akkor a pálya közepén kihúztak egy zsinórt, és az összes többi korcsolyázónak meg kellett elégednie a felével! Az udvarhölgy a zsinórnál állt, és bennünket figyelt. […] Papi nagyon élvezte, hogy a zsinór alatt átbújva a főhercegnő felé száguldjon, időben fékezzen, és szépen meghajoljon.” Hugót Ludi néni mindig Papinak hívja, mert ezt apámnak meséli, Hugó pedig az apám apja.

Ludi nénit nem ismertem, a régi levelek közötti keresgélésben csak fokozatosan mérem fel alakjának jelentőségét. Útja 1956-ban egy grazi kolostorba vitte, ahol apácaként élt az 1980-as években bekövetkezett haláláig. Csak lassanként értem meg, mit jelentett Hugónak, és fordítva: „nagyon bensőséges kapcsolat volt közöttünk” – írja apámnak. Nagyapám nővére sok fényképen áll mellette, majdnem olyan, mintha a mamája lenne. Annál is inkább, mivel akkortájt azokban a körökben az anyák kevesebb időt töltöttek gyermekeikkel. A nevelőnő volt az, aki hétköznap foglalkozott Hugóval – és Ludi. Mikor később apa lett, Ludinak az az ötlete támadt, hogy feljegyzi a gyerekeinek, milyen volt Hugó a gyerekkorában. De nem saját maga ír, hanem megkéri volt szobalányát, hogy írja le, amire emlékszik. A levélhez Ludi szálkás kézírásával kommentárokat és javításokat fűz.

„Fiatalkori emlékek a jó Hugó grófról!

1911 februárjától 1919 áprilisáig szobalány voltam a tisztelt Kálnoky uraságok házában. Az volt a dolgom, hogy a két fiatalabb konteszt, Mimit és Ludmillát és Hugó grófot is tizenöt éves korukig szolgáljam.

1913 nyarán volt, a prödlitzi kastélyban. Hugó gróf nagyon szeretett babákkal játszani, de senkinek sem volt szabad tudni erről, csak szeretett Lindilijének (Miss Eilen Mac Chartie) [Ludi a sorok között javít: Eileen MacCarthy – a gyerekek brit nevelőnője]. De ő egyszer csak elárulta nekem. Akkor fogtam egy babát, és beraktam az ágyába a takaró alá. Esténként a szobájában kellett Hugó grófnak az úgynevezett kádfürdőt [Ludi: dézsa] előkészíteni. Minden este fürdött. Amikor aztán bementem, hogy elpakoljam a kádat, még odamentem az ágyához, és jó éjszakát akartam neki kívánni. A ravasz Hugó gróf eldugott a takaró alá egy locsolót, és jól összespriccelt vele. Ez lett a revang [Ludi: revans]. De aztán rögtön megbánta. »Kathi, ne legyen mérges, én sem vagyok mérges a baba miatt.« De soha többé nem babázott.

Hugó gróf jó lovas is volt. Volt egy nagyon szép, de nagyon tüzes lova [Ludi: kis arab szürke]. Egyszer, ez is Prödlitzben történt, kilovagolt. Egyszer csak vágtat a ló a fasoron. Ledobta Hugó grófot. Ő azonban nem engedte el a kantárt, és így a ló magával vonszolta. [Ludi: Az egyik lába beakadt a kengyelbe. Az volt a legveszélyesebb, mondta nekem, amikor a ló közvetlenül egy körtefa mellett száguldott el, és kész csoda, hogy a feje átfért a fa és a ló teste között, anélkül, hogy megsérült volna.] Mi mindnyájan, akik ezt láttuk, reszkettünk érte. A ló az istálló ajtajáig rohant. Ott a lovászfiú meg akarta fogni. Hugó gróf csak nevetett: »jó lovaglás volt« – mondta, feldobta magát a lóra, és még egyszer kilovagolt.

Amikor Hugó tizenöt éves lett, kapott egy inast. Amikor Lettowitzban vadásztak, ő is szívesen ment. De nem az inassal ébresztette fel magát. Azt mondta, rosszul ébreszti fel, és újra elalszik, Kathi ébressze. Én nyilván gyorsan ébresztettem fel. Fogtam egy szivacsot, bemártottam hideg vízbe, és megmostam az arcát. Akkor a jó Hugó gróf dühösen szitkozódott; kiugrott az ágyból, és rögtön elkezdett énekelni. De a következő alkalommal is nekem kellett felébresztenem.

Sok-sok hosszú év telt el azóta, de még mindig visszagondolok ezekre a dolgokra. Ha megengedik, üdvözlök minden fiatal uraságot, mint az én jó Hugó grófom gyerekeit, aki mindig olyan kedves és tiszteletteljes volt hozzám. És csak azt szeretném kívánni, hogy soha ne felejtsék el az ő kedves jó édesapjukat.

És maradok mindig odaadó szolgálója

Kathi Dietz”

Most elárulom, hogy én is szerettem babázni, egészen biztos, hogy még tízéves koromban is – annak idején Hollandiában éltünk. Ami a lovaglást illeti, passzolnom kell; apám ugyan jó huszárt akart nevelni belőlem, és voltizsálást (azaz lovas akrobatikát) is tanultam, de amikor hátraszaltózni kellett volna lóhátról, sztrájkoltam, és ennyi volt.

A lovak és a lovaglás akkoriban nem ugyanazt jelentették, mint ma. Nem időtöltés volt, hanem az önazonosság lényege. Azért voltak, mert lovagoltak, mondhatnánk. Így kezdődik a család története, a jelszó: hunok. Körülbelül így kell elképzelni a nyolcszáz évvel ezelőtti székelyeket: türk származású lovas harcosok, akiknek az volt az életcéljuk, hogy lovagoljanak, harcoljanak, megvédjék a szabadságukat. Legravaszabb cselük az volt, hogy menekülést színleltek, nyilaikkal visszafelé lőve, hogy aztán az őket üldöző ellenséget hirtelen egy merész fordulattal bekerítsék. Különös, ez a szellemiség végigvonul korszakokon és évszázadokon, megváltozik, de lényegében mégis fennmarad, hogy tudniillik azért nemes az ember, mert nemes háborúkat vív lóháton. Ötszáz évvel később gróf Kálnoky Antal még mindig ugyanazt teszi, mint a régi székelyek, az osztrák örökösödési háborúban kétszáz székely huszárt vezet háromszáz porosz lovas ellen 1741. augusztus 23-án. Látszattámadás, látszat-visszavonulás, a poroszok üldözőbe veszik őket, a székelyek visszafelé lőnek, két szárnyra oszlanak, bekerítik az ellenséget, és győznek, nem másképp, mint ahogyan előttük a székely ősök, Dzsingisz kán mongoljai, s ezerötszáz évvel korábban Attila hunjai is – csak közben Kálnoky Antal hű képviselője lett a Habsburg-szellemnek, még mindig magyar és székely, de ízig-vérig a bécsi monarchia embere. Fiát, Lajost németesen Ludwignak fogják hívni, Bécsben jön majd világra, ott is fog megnősülni, s nem másnak, mint Mária Terézia kancellárjának, Blümegen grófnak a lányát veszi el. A vad eredetet és e barokk kultúrájú kort a ló köti össze.

Székelyföldön mind a mai napig úgy gondolják, hogy Antal és általában véve a Kálnokyak túlságosan is Habsburg-pártiak voltak; nevüket egyszerre emlegetik a legborzalmasabb bűntettel, melyet a Habsburgok valaha elkövettek a székelyek ellen azzal, hogy egy védtelen falut lemészároltak, jóllehet még háború sem volt vagy felkelés. Most pedig nekem kell majd eldöntenem, hogy Antal hős volt-e, vagy gonosztevő.

De térjünk vissza a dombhoz, amelyen Hugó nagyapám 1933-ban egy szép jövőről álmodott, mert a torony romjai alatt talán több van, mint csupán föld és homok: ott lehet Antal utolsó nyughelye. A végén generális lett, egy huszárezred viselte a nevét, és a kis Hugó, ahogy Kathi Dietz őt jellemzi, szintén úgy lovagol már, mint egy huszár. Utóbb belép a lovasságba, így szokás a családban, de akkor már 1918-ban vagyunk, a nemes háborúk kora – ha egyáltalán voltak olyanok – lejárt, s a lovasság a múlté lett. Következésképpen a nemesek, a nagy arisztokrata családok ideje is lejárt. Csak ők ezt még nem tudják.

Prödlitz, ahol babázik, Lettowitz, ahol az első világháború kellős közepén, tizenöt évesen vadászatokon vesz részt, és Bécs, ahol korcsolyázik – ezek Hugó gyermekkorának helyszínei: nekem úgy tűnik, egy szép gyermekkoré. Mindezt ősei házasodástechnikai virtuozitásának köszönheti. Olyanok voltak, mint az arisztokrata hozománypiac akváriumának cápái. Talán véletlen volt, talán szerelem, a legvalószínűbb azonban a legjobb hozományra való élénk odafigyelés – a Kálnoky férfiak, akik jól hangzó nevükön kívül nem sokat tudtak nyújtani, generációról generációra kifogták maguknak a híres, ám kihaló osztrák nemesi családok mindenkori utolsó sarjait. A címek és rangok utáni nemesi törekvés magasabb matematikájában ebből a konstansból mindig ugyanaz az eredmény jött ki: az örökség.

Lajos (Ludwig), a huszár generális Antal (Anton) fia kezdi a sort: apja katonai hőstetteit és udvari tekintélyét 1764-ben előnyös házasságra váltja Mária Terézia császárné kancellárjának, Heinrich Kajetan von Blümegen grófnak az egyetlen lányával. Így kerül a család birtokába a Blümegenek lettowitzi kastélya, amely Morvaországban, a mai Cseh Köztársaságban van. Lajos fia, Henrik (Heinrich) örökli a kastélyt, oda is költözik Erdélyből – ez a család morvaországi ágának kezdete. Henrik fia, Gustav elveszi Isabella von Schrattenbach grófnőt. Családjának utolsó sarjaként és egyetlen leánygyermekeként a prödlitzi kastély a hozománya, s Gustav fiának, akit szintén Gustavnak hívnak, már nem kell a felemelkedéshez megházasodnia, mert külügyminiszter lesz, a minisztertanács elnöke és a császári ház minisztere. A miniszter úr már nem beszél magyarul, és nem is tekinti magát magyarnak. A gyermekeiknek német keresztneveket adnak. A székely Kálnokyak így osztrákok lettek.  A család tagjainak az évtizedek folyamán mind fontosabb lett, hogy ne csak vidéki nemesek legyenek, hanem a bécsi társasággal is szorosabb kapcsolatot ápoljanak. Hugó apja, Hugo Leopold ezért vesz házat az előkelő elővárosi Hietzingben. Ausztráliában Sándor bácsi,⁶ amikor még élt, elmesélte nekem, hogy miért adták el aztán 1910-ben ezt a házat, melyet a kis Hugó annyira szeretett. Nem azért, mint mondták, mert düledezett, hanem mert „közelebb a városhoz, a Jaquingasséban akartak megvenni egy házat, ahonnan az eladósorban lévő konteszeket könnyebben tudták elvinni a bálokba és más, »megfelelő« rendezvényekre”. Ez az a finom osztrák rokonság, amely Hugóból disznótenyésztőt szeretne faragni, s egyáltalán nem tudja megérteni, hogy miért bolondul annyira a nyomorúságos Székelyföldért.

Nagyapám ebben a vidéki kastélyok és bécsi villák által határolt világban nő fel, játszik, és élvezi az életet. Ez a világ ekkor már minden eresztékében recseg-ropog – ez határozza meg Hitler ifjúkori éveit is; forr és izzik a hangulat a nép körében és a parlamentben, forronganak a soknemzetiségű állam nemzetiségei is. Az osztrákok erre fokozódó idegengyűlölettel reagálnak, de úgy tűnik, ez egyáltalán nem érint meg senkit a családból – nem is sejtik, hogy nemsokára minden romokban fog heverni. Festenek és színházat játszanak, lovagolnak és vadásznak, s csak ritkán pillantanak a kastélypark kerítésén túlra.

Hugó apja, dédapám, Hugo Leopold a műszaki haladás embere. Hőlégballonokon repül: az Allgemeine Sport-Zeitung 1888. január 1-jei tudósítása szerint tízszer is fölemelkedik a levegőbe. Hugó negyven évvel később írt egy hosszú megemlékezést az apjáról, s ebben az áll, hogy Hugo Leopold tizennégyszer repült, és csak akkor hagyta abba, mikor Ferenc József császári parancsban megtiltotta, mert nem akarta legjobb tisztjeit az ilyen értelmetlen lebegéseknél előforduló balesetekben elveszíteni.

Amikor Hugo Leopold megtudja, hogy intézője fiának van fényképezőgépe, a családot minden lehetséges tevékenység közben lefényképezteti vele. A fotográfiákból az év végén üdvözlőlapokat készítenek, amelyeken az aktuális esztendő csúcspontjait örökítik meg. A családfő „minden képet keménypapírra ragasztott, és egy bécsi szakemberrel kinyomtattatta, és háromszáz példányt újévi üdvözletként küldött el minden rokonnak és ismerősnek” – írja Ludi néni. Ahol fontos családtagok hiányoznak, Hugo Leopold néha rárajzolja őket a fényképre. „A három nagynéni nem volt ott a felvételnél, Pressbaumban voltak, és a nagypapa odarajzolta őket az erkélyre a nagymama mellé.” A képek merevek, de sajátosan meghatóak.

Ludi néni magyarázza el, hogy mi látható rajtuk. Ez szükséges is: „Az 1909–1910-es lapon Papi [tehát a kis Hugó] látható egy szánkón mint Újév, szőke parókával. Betty néni mögötte áll mint Szerencse, elöl Mimi néni mint Öröm, és én kicsit hátrébb mint Áldás. Balra az első képen Therese mint Óév. Ő maga írta a darabot.”

Sokat játszanak színházat, saját maguk írta darabokat adnak elő a szalonban, saját maguk készítette jelmezekben. Sok energiát igénylő produkciók voltak ezek, amelyekbe biztosan bevonták a személyzetet is: fantáziajelmezeket kellett varrniuk, s nyilván nem a sarki boltban vették azt a négyfokú létrát sem, mely a kéményseprőnek öltözött hatéves kis Hugó elengedhetetlen tartozéka az egyik fényképen. Talán az asztalos is segített. „Hugó mint kéményseprő és én mint parasztlány a francia színdarabban” – áll Ludi kézírásával a fénykép alatt. A családi színpad a nyelvoktatást is szolgálta: angol és francia volt a minimális követelmény otthon a gyerekeknek. Angol nevelőnőjük is volt, Miss MacCarthy, becézve Lin, Lindy vagy Lindili, aki olyannyira a család részévé vált, hogy díszsírhelyet kapott a lettowitzi családi kriptában. Tőle származik Hugó legkorábbi jellemzése: akkor ötéves, és utánozza nála jóval idősebb bátyja, Alexander divathóbortját. Ő elválasztva hordja a haját, kissé dendisen öltözködik, s ezért a család gigerlinek csúfolja. „Tegnap elkaptam Hugót, ahogy a tükör előtt megpróbálja elválasztani a haját” – írja Lin 1905-ben Alexandernek. Így meséli: Hugó a nővérét, Mimit is kéri, „hogy úgy kösse meg a nyakkendőjét, mint egy gigerlinek, »mert olyan akarok lenni, mint Alexander«”.

Az 1907–1908-as szilveszteri üdvözlőlapon a kis Hugó látható a „The Tomboy című angol színdarabban, amit mama névnapjára három nap alatt tanultunk be. Rekord! Papi mint komornyik.” Egy másik darabban, amelyben Hugó mint Tél, Ludi mint Tavaszi virág lép fel, „Hugónak [...] nagy fájdalmai voltak, de nem lehetett észrevenni, ugyanolyan jól játszott”.

Ez a színházasdi a családfő, Hugo Leopold kívánságára történik, ha jól értem Ludit: „A kis Hugó – írja – különlegesen intelligens és ügyes gyerek volt. Kiemelkedő tehetsége volt az utánzáshoz és színjátszáshoz. Nagyon sokszor kellett szerepelnünk a családi ünnepeken. Amikor már csak ketten voltunk otthon, [...] mindkettőnknek több szerepet kellett játszanunk.” De a kis színészeknek azért nem szabad beképzeltnek lenniük. Hugo Leopold papának szilárd elképzelései vannak a gyermeknevelésről. Egy 1908-as képen „Papi a sarokban mint péksegéd. Ebben a darabban hercegként is fellépett, elragadóan nézett ki. De nagypapa ezért nem akarta lefényképeztetni, amit a mi jó Lindynk nagyon zokon vett. Nagypapa mindent került, amiben a gyerekek érvényesülhettek – nem úgy, mint ma!” Ludi ezt a kolostorból 1963-ban írja, mikor már idős apáca.

A mai időkhöz hasonlóan akkoriban is volt a gyermekkornak néhány csúcspontja, például a biciklizni tanulás. Hugó ekkor hétéves: „Papi tanul – és Alexander bácsi tanítja – biciklizni! Egy kicsi biciklin, amelyen Alex bácsi is tanult ennyi idős korában, mégpedig egy teremben! Egy tanárnővel!” Nyaralni is jártak, leginkább az Adriára. „Abbáziában az Adriai-tengernél – írja Ludi egy 1906-os képhez. – Annak idején ez a partszakasz Ausztriához tartozott a szép kikötővárosokkal, Trieszttel, Fiuméval és Polával, ma Jugoszlávia. Papi kétszer volt ott: hatévesen a nagymamával és tízévesen Lindyvel. Nem tudott eleget mesélni róla, még tengervizet is hozott nekem egy kis üvegben.” Hugó nyaralása után három háborúval Abbázia mai neve Opatija, már nem Jugoszláviában van, hanem Horvátországban, és k. u. k. múltjával csalogatja a turistákat. „Abbázia már a k. u. k. Monarchia idején is egy mondén fürdő- és gyógyhely volt – olvasom egy online prospektusban. – Abbáziában, ahogy akkor hívták, többek között koronás fők, mint a trónörököspár, Rudolf és Stefánia, I. Ferenc József császár és II. Vilmos császár nyaraltak.”

1962-ben a szüleim Abbáziában nyaraltak, s véletlenül felfedezték egy színes, ónberakásos templomablakban a családi címerünket. Ez az Angyali üdvözlet templom volt, az osztrák nemesség alapította, s minden alapító családot megörökítettek a címerükkel. 1906-ban tették le az alapkövet, tehát abban az évben, mikor Hugó először volt ott. A háborúban folytatták az építkezést, s akkor lett készen, amikor minden, amit képviselt – az Osztrák–Magyar Monarchia és a birodalom Habsburg-párti katolikus nemessége –, összeomlott.

Hugó gyermekévei biztosan életének legszebb esztendei voltak. Banálisan hangzik – de nincs ez mindig így? Gyerekkorának vége ugyanakkor egybeesett annak a világnak a végével, amelybe belenőtt, az előnyös házasságkötések és a nemesi mérlegelés világának végével, ahol az volt a kérdés, hogy az ember egy magas hivatalt vagy a huszártiszti pályát célozza-e inkább meg – vagy egyszerűen maradjon otthon, és gazdálkodjon a birtokán. Amikor Hugó tizennyolc éves lesz, az első világháború a Monarchia apokaliptikus összeomlásába torkollik. Semmi sem lesz már olyan, mint amilyen volt.

„Itt, Hietzingben töltötte Papi tulajdonképpen gyermekkorának legszebb időszakát – írja Ludi néni –, különösen az 1908–1910-es években. Békeidő, Ferenc József császár uralkodásának 60. évfordulója, amelyet az egész 1908-as évben ünnepeltek. Sok-sok szépet éltünk át, és láttunk. A ház még ma is áll, rajta van a Kálnoky–Herberstein-címer. A búcsút nagyon szívére vette Papi. Akkor, 1910-ben azt mondták, el kell hagyni a házat, mert összeomlik. Semmi bomba és semmi más nem rengette meg.”

Sok szépet láttak tehát a gyerekek az 1908-as jubileumi esztendőben – azért is rendezték a játékokat a népnek, hogy elfedje a Monarchia sikertelenségeit és a jövő iránti aggodalmát. De az ünnepségsorozat leplezett botrány volt. A magyarok távol maradtak, mert azt megelőzően az osztrákok maradtak távol a magyarok negyvenéves évfordulójáról, amikor a dualizmus születését ünnepelték. A kétfejű sas 1867-ben támadt fel a Habsburgok több elvesztett háborújának hamvából, melyeket az olaszokkal 1859-ben, a poroszokkal pedig 1866-ban vívtak. Ezekben mindenhol ott harcolt Hugó apja és apjának testvérei is, de erről később. Mindenesetre Bécs csak a megaláztatások után érezte magát elég gyengének ahhoz, hogy megadja a magyaroknak, amit már az 1848-as szabadságharcban is el akartak érni: hogy végre saját államuk és királyságuk legyen. Ott nincs mit ünnepelni, gondolták a Habsburgok. Így aztán a magyarok sem ünnepeltek velük 1908-ban; jött viszont a Monarchia minden más népe és kisebbsége, ukránok, lengyelek, oláhok, horvátok, s az osztrákok rémületére benépesítették a város nem sokkal azelőtt elkészült díszes körútjait. A nagy, soknemzetiségű családot kellett volna ünnepelni, ehelyett csak az árkok és ellenségeskedések kerültek felszínre, s a széteső családot csupán az agg császár mindenki által tisztelt személye tartotta össze. Ajándékul még gyorsan annektálták Boszniát; ötven évig mindig csak területeket vesztettek, most megint szerezni akartak valamit. Ennek következményeit ma minden gyerek tanulja a történelemórán: emiatt történt a Ferenc Ferdinánd trónörökös elleni merénylet Szarajevóban 1914-ben, majd tört ki az első világháború.

Ha Hugó gyerekkori képeit nézegetem, azt kérdezem magamtól, vajon milyennek látta a világát. Tudnám, ha meglennének azok a képek, melyeket saját maga fényképezett. „Akkoriban kezdődött az a sport, hogy saját magunk fényképezzünk – írja Ludi. – Papinak volt egy kis Brownie 2-es gépe, és sokat kattintgatott. Mi magunk hívtuk elő, és másoltuk a filmeket, és be kellett neki ragasztanom a képeket albumba. Kár, hogy minden elveszett a háborúban. Mennyi örömet leltetek volna bennük, gyerekek!” A Brownie, így olvasom okos könyvekben, abban az évben született, mint Hugó, a feltalálója George Eastman. Ez volt az első olcsó fényképezőgép, az egydolláros masina.

A kis Hugó fényképeit nem találták méltónak arra, hogy rámontírozzák a papa újévi üdvözleteire. Vajon nem volt a fiúnak jó érzéke a beállított családi jelenetekhez? Vagy nem voltak a képek élesek? Talán az apja őt csak gyereknek, a fényképezést viszont komoly dolognak tekintette.

1947-ben apám annyi idős volt, mint Hugó 1911-ben, vagyis tizenegy éves. Egy jezsuita internátusban tanult, ahova Hugó talán azért küldte, mert őt is oda küldte az apja, szintén tizenegy évesen. A Kálnokyak ezek szerint jezsuita iskolákba jártak, még akkor is, mikor betiltották őket. Az idő kútjába leereszkedve megtalálom Kálnoky Ádámot, aki több mint háromszáz éve Brassóban volt titkos tanuló a jezsuitáknál. Bennünket ezzel szemben apánk egy dél-franciaországi szabad szellemű amerikai iskolába küldött. „Minden hatalmat a tanulóknak” – volt a jelszó, felmondathattunk tanároknak, magunk tartottuk az órákat, s fosztogattuk a kólaautomatákat. Nem tudom, melyik volt a jobb, Hugó, a Te iskolád, vagy az enyém. Ott angolt tanultam, és egy kis önbizalmat, amúgy azonban keveset, görögöt és latint egyáltalán nem. Szerettem oda járni, s azon gondolkodom, hogy Neked tetszett volna-e. Vagy nekem egy katolikus internátusban?

Hugó tehát tizenegy éves, mikor apja rábízza a páterekre. Kollegium Kalksburgnak hívták (és hívják) az iskolát, amelyet az ország vezető családjainak csemetéi számára tartottak fenn. „A klasszikus Ausztria, az igazi kereszténység és az európai kultúra szellemiségét volt hivatott kibontakoztatni az akkoriban mérvadó családok gyermekeiben” – olvasható az iskola honlapján. Rudolf trónörökös másképp látta ezt, számára Kalksburg volt a megtestesítője mindannak, ami a nemességet Ausztria fejlődésének gátjává tette. Ahelyett, hogy a jezsuiták részt vettek volna a kultúra és tudomány fejlődésében – véli –, neveltjeik a modern társadalom idegen testévé váltak. Rudolf Kalksburgot olyan helynek tekintette, ahol a nemesifjakat alkalmatlanná tették arra, hogy megállják helyüket a jelenben.

Hugó előtt idősebb testvérei szintén ott tanultak, és azelőtt, mint említettem, saját apja is. Hozzá, Hugo Leopoldhoz megy az első lap is Kalksburgból: „Drága Papa! Szívből gratulálok Neked a katonasághoz történt bevonulásod ötvenedik évfordulója alkalmából. Kézcsókkal engedelmes fiad, Hugó.” Mintha Alajos bácsinak⁷ igaza lenne; neki az a véleménye, hogy Hugó apja parancsolgató típus volt, úgy bánt a fiaival, mint az újoncokkal.

A kis Hugó elég hitbuzgó volt: „Drága Papa! Kérlek, engedd meg nekem, hogy belépjek a Mária kongregációba! Annyira szeretném! Tegnap volt az első latindolgozat. Jelest kaptam.” Tizenöt évesen már nem annyira jó, ekkor intőt jelent be: „mert a szünetben megvertem valakit az osztályomból, amikor szilenciumunk volt”. Szaporodnak a páterek irritált megjegyzései az apához: „Hugó megzavarta P. Neuhold franciaóráját, bement azzal a kifogással, hogy a teremben felejtette a ceruzáját, holott egyáltalán nem is volt ott. Csak többszöri felszólításra ment ki onnan. Tisztelettel P. Billot S. J.” Úgy tűnik, különösen a szilencium esik Hugó nehezére; ha jól értem, egész hetek vannak, amikor a tanórán kívül csöndben kell maradni az úgynevezett lelkigyakorlatok, istenkereső meditációs gyakorlatok alatt. A szilenciumot nehezen viseli Hugó, s megbüntetik, de ez nem tartja vissza attól, hogy akár a büntetődolgozatokban is kigúnyolja a pátereket:

Büntetődolgozat 1914. III. 1.

A szilencium

Mindig, minden órában

prefektusunk szájában

egy szó zeng, »szilencium«,

órán vagy gangon vagyunk.

Ez a szó hoz mindennap

új szenvedést, kínokat

annak, aki nem figyel.

De aki szép rendesen

viselkedik, s nem dumál,

annak szép morál dukál:

mintaosztály, remények

a mama kedvencének.

Fogadd meg a tanácsom,

neked én azt ajánlom,

hogyha kell a boldogság,

fiú, fogd be a pofád!”

(Vass Judit fordítása)

Kalksburgban nem csak latint és görögöt magolnak, ez egy előkelő családok fiai számára fenntartott iskola. Ahogy mondtam, az előkelő családok fiai sokat lovagolnak, s valamikor katonatisztek lesznek, többnyire a lovasságnál. Tehát itt is sokat lovagolnak. „Drága Papa! Tegnap lovasbemutató volt, amelynél a jó Szófi halálra hajszolva szomorú, de dicsőséges véget ért. Iskolalovaglást, bemutatót, akadályugratást, lovas akrobatikát, vívást, gyűrűszúrást, jeu de barre-t kellett elviselnie. Amikor épp a jeu de barre végén galoppozott, szívinfarktust kapott, és egy perc alatt megdöglött. Gosztony, a lovasa egy kis horzsolással megúszta a lábán. Különben tegnap nagyon vidám napunk volt” – jelenti Hugó 1913-ban. (A jeu de barre mellesleg egy lovasjáték, három résztvevője van, az egyik lovas bal vállára tűzött szalagot a másik kettőnek öt percen belül le kell tépnie. Ha ez nem sikerül, a szalagvédő a nyertes.)  Az előkelő családok fiai mind rokonságban állnak egymással. A háború előtti Európában a kontinens nemessége egy nagy család, Kalksburg pedig egy családi iskola. Hugó iskolatársainak nevei olyanok, mintha a mi családfánkból idéztük volna őket: Liechtensteinek vannak ott és Herbersteinek és Mensdorff-Pouilly-Dietrichsteinek. E két utóbbi családból származik Hugó apjának mindkét felesége (az első fiatalon meghalt). Egy bizonyos Alfons Mensdorffot csodálattal emleget Hugó, ő már korábban vonul be önkéntesként, ahogy illik, később „olvastunk az újságban Alfons Mensdorff előléptetéséről”.

Én is olvasok az újságban valamit egy ugyanolyan nevű rokonról, ám ekkor már 2007-ben járunk. „Szigorúan titkos” – ez a szalagcím a budapesti Pester Lloyd című újság címlapján, s ez a múlt kétszeres megidézése az Itt és Mostban, mert ez az az újság, amelyikbe Hugó később írt, és a szöveg egyik alcíme így hangzik: „Egy bizonyos Mensdorff-Pouilly”. Korrupcióról van benne szó, s a svéd Gripen harci repülőgépek vásárlásáról Magyarországon. „Minden érintett vissza tud azonban emlékezni egy nagyon agilis osztrákra, név szerint Alfons Mensdorff-Pouillyre – olvasom. – A burgenlandi nemest, akinek magyarországi birtoka van, a svéd televízióban busásan megfizetett közvetítőnek nevezik, aki vastag kenőpénzekkel gondoskodott a Gripenek közép-európai megrendeléséről. A gróf […] azt állította, hogy sose hallott kenőpénzekről.”

Hugó 1911-ben még gyermeki csodálattal szemléli Alfons önkéntes egyenruháját, de az évek során egyre nyugtalanabbul szemléli az eseményeket. Kitör a világháború, s rögtön betör Kalksburgba – és Hugó családi életébe is. Bátyjai, Alexander és Gustav a fronton vannak. Alexander Hugó hőse és példaképe, neki ír szorgalmasan leveleket, amelyekből egy kis aggodalom érződik. Az elején a kezdődő mészárlásról kisfiús lelkesedéssel szól: „Itt elég keveset tudunk meg a háborúról – írja 1914. szeptember 24-én. – Következésképpen szépen kérlek, írj nekem, ha ráérsz! Maradj egészséges, lőj szét sok oroszt, és gyere vissza nemsokára egészségesen!”

Alexander közben naplót vezet. Eleinte még egy oroszt sem öl meg, hanem az éppoly előkelő hadosztályparancsnoka előkelő küldönceként lovagol más előkelő hadosztályparancsnokokhoz a galíciai fronton, hogy a csapatmozgásokat és a támadási vagy visszavonulási terveket koordinálják. Ők valamilyen módon mindnyájan rokonok vagy legalábbis ismerősök, rangjuk és nevük van, s ennek megfelelően kiküldetéseinél mind újra barátokkal, rokonokkal és ismerősökkel találkozik. Nagyon sokat nélkülöznek itt, távol a kastélytól, de a magafajtának mégis viszonylagos ez a nélkülözés. „Megint nem volt semmilyen meleg étel, csak kaviár és bordói egy boltban” – jegyzi fel 1914 végén.

A háborút borzalmasnak találja. „Ugyanolyan idegen számomra a háború gondolata, mint az első napon! Egyébként mindenki békére vágyik, mindenki más időpontot mond, én kezdettől fogva február végét” – írja 1914. október 14-én.

Amúgy kitűnik soraiból, hogyan bánnak az oroszok a zsidókkal a galíciai helységekben: „Az oroszok mindent elrabolnak, amire szükségük lehet, zsidóktól egyáltalán mindent, és a fölösleges dolgokat keresztények között osztják szét” – írja október 6-án. A zsidókkal kapcsolatban nyilvánvalóan egyetértés van a front mindkét oldalán, s Alexander sem kivétel, őszerinte is kellemetlen népség. Távolságtartóan és előkelően viszolyog, miközben keresztüllovagol az elszegényedett zsidó falvakon. „Szokolov egy undorító zsidó fészek, egyáltalán csak pajeszos zsidók, nagyon göndörök, megértem, hogy az oroszok megpróbálják őket pogromokkal kiirtani!” – írja augusztus 13-án. Még gondolkoznom kell erről, a családomról és a zsidókról, nem csak Alexanderrel kapcsolatban. De mindent a maga idejében.

Mikor Alexander megkapja a Vaskeresztet, a család büszkesége nem ismer határokat. A rokonság gratulál a papának „hős fiához”. A brit nevelőnő, Lin MacCarthy ír Alexandernek (angolul): „Mindnyájan nagyon boldogok vagyunk és büszkék, Hugó ujjong, és úgy tűnik, Kalksburgban általában azt gondolják, hogy ők is hozzájárultak ehhez a sikerhez.”

Az iskolában a háború nemsokára megritkítja a sorokat. Az idősebb évfolyamokon már az első háborús évben háromszor szerveznek hadiérettségit (potya érettségit), s aztán hívja az ifjakat a kötelesség. „Ezen a héten, pénteken négy nyolcadikos tette le a hadiérettségit, éspedig: Brenner (motorizált ütegek), Marenki (6. dragonyosok), Madirazza (tüzérség) és Dienes (tüzérség) – írja Hugó 1915. február 28-án. – Tehát már második alkalommal vannak ebben a tanévben újoncbojtok a kalksburgi sapkákon! A következő hadiérettségi márciusban lesz. Ma a hálóteremszolgám is bevonult.”

Ausztria számára a háború iszonyatos veszteségekkel kezdődik. Még csak 1914 szeptembere van, mikor ezt írja Hugó a bátyjának: „Gondold el, Maya Parish Stubenberg grófnőnél Frohnleitenben sebesült katonákat ápol, és Suleikán lovagol. Itt a bejárati portásháznál sebesült tisztek vannak. Nemrég voltak az ebédlőben, megéljeneztük őket.” Az apának Hugó ugyanazzal a postával minderről csupán annyit ír, hogy Maya Parish Suleikán lovagol.

Nemsokára megsebesül Hugó bátyja, Gustav. Csak könnyen, de úgy tűnik, Hugót ez sokkolja. Napokig aggódik a család Gustav életéért. „Hosszú levél Papától […] jogos a kétség, hogy Gustav még életben van-e, mivel ezredének három zászlóaljából csak háromszáz ember és két tiszt maradt meg” – jegyzi fel Alexander a naplójában. Kalksburgban Hugónak hirtelen rányílik a szeme a sebesülésekre. „Tegnapelőtt itt volt Peter Uiberacker. Megkapta a kisezüst vitézségi érmet. Három golyó sebesítette meg – kettő a mellén, egy az ujján, amit el is vesztett.”

Röviddel e levél érkezése után a horror túlélői bevonulnak Kalksburgba. „Kedden itt a téli lovasiskolába beszállásoltak kétszázötven népfelkelőt. Már részt vettek a grodeki csatában, sok veszteségük volt, és most visszaküldték őket, hogy a közelben sáncmunkákat végezzenek. Csupa szegény ember Kelet-Galíciából, akiknek a hazájában most az oroszok garázdálkodnak!”

Grodek. A szó a háború értelmetlen terrorjának szimbólumává vált. Ami a németeknek Erich Maria Remarque Nyugaton a helyzet változatlan című regénye, az az osztrákoknak Georg Trakl utolsó verse:

Grodek

Halálos fegyverek zajától hangosak

Estelente az őszi erdők, arany síkságok

És kéklő tavak; komorabban

Gördül a Nap felettük; a haldokló harcosokat

Beborítja az éj, bezúzott ajkuk

Vad panaszszavát.

De a legelők mélyén csöndesen

Gyűlik a vörös fellegcsapat, egy haragvó isten otthona,

A kiömlött vér, Hold hűvöse;

Fekete rothadásba torkoll minden út.

Az éj s a csillagok aranyágai alatt

A nővérek árnya bolyong a hallgatag ligetben,

Köszönteni a hősök szellemét, a véres fejeket;

S halkan búgnak a nád közt sötét fuvolái az ősznek.

Ó, büszke gyász! ti ércoltárok!

Hatalmas fájdalom éleszti most a szellem forró lángjait,

A meg nem született unokák.

(Kurdi Imre fordítása)

Trakl a csata idején egy éjszaka orvos nélkül, egyedül látott el szanitécként kilencven sebesültet; nem sokkal utána öngyilkos lett.

A háború őrülete Hugónál olyan neveltetéssel és hagyománnyal találkozik, amely egyenlőségjelet tesz a katonaság és a lovas kardlengetés közé. A jezsuiták megteszik a magukét, hogy a gyerekeknél a háborús lelkesedést és a győzelembe vetett hitet fenntartsák. „Ma Belgrád elestét ünnepeljük – jelenti Hugó –, remélhetőleg így folytatódik!” Hiszen azért vannak sikerek is. „Csütörtökön a színházteremben egy német jezsuita tartott előadást, aki az osztrák–magyar motorizált ütegeknél tábori káplán, és ott volt Namurban, Maubeugében és Antwerpenben. Nagyon érdekesen mesélt.” A k. u. k. motorizált ütegek a háborús technika csodái voltak, nekik köszönhetően tudták a németek a belga erődítményeket szétrombolni. Schlanke Emmának (Karcsú Emmának) nevezték a Škoda vállalat 30,5 cm-es mozsárágyúját, mely ugyan vékonyabb volt, mint a német Dicke Bertha (Kövér Berta), de ennek ellenére hatékonyabb. Az erről szóló jezsuita előadás nagyon érdekes lehetett. Azok az emberek viszont, akiket a betonromok maguk alá temettek, bizonyára szívesebben vették volna, ha kisebb hatásfokon működik.

Hugó lázban ég a többiekkel, aggódik a bátyjai miatt, talán számolja az évjáratokat is, és kiszámítja, hogy ő mikor fog sorra kerülni. Az iskolában gyengébben teljesít, pillantása a tábláról a távolba siklik. „Sajnos Hugónál nagyon csekély javulás tapasztalható; […] amikor bátyjának, Gustavnak sorsa még teljesen bizonytalan volt, újból előjött a régi léhaság – írja Billot páter, az iskolaigazgató Hugó apjának. – Az iskolában páter Kuhn (görög), páter Skowronek (latin) és páter Zidek (német) panaszkodtak rá, rajzol az órákon, ahelyett, hogy dolgozna. […] Kilátásba helyeztem neki a legszigorúbb büntetéseket, a szégyenpadot és áthelyezést az alsóbb sportkörbe. Végső eszközként helyénvaló lenne talán a testi fenyítés is, amelyet viszont csak kisebb fiúknál és ritka esetben szoktunk alkalmazni, és csak apai beleegyezéssel. Kiváló tisztelettel P. Billot S. J.”

Páter Billot, remélem, hogy van Isten, akiben Ön hitt, és remélem, az egy gyerekszerető Isten. A fiú aggódik a háborúban lévő bátyjaiért, s Ön fenyítéssel és szégyenpaddal fenyeget? Ha ez az én iskolámban történt volna, páter Billot, összehívtam volna az iskolai tanácsot, és Önnek gondjai támadtak volna.

Úgy látszik, a rossz jegyek kiváltják az apa haragját is. Nincs birtokomban Hugóhoz írt levele, de hogy milyen keserű lehetett a hangvétele, azt érezzük egy Gustavhoz 1903-ban írott leveléből: „Gustav! Hazaérve megtaláltam nov. 8-i soraidat. Már a megszólítást is elrontottad! Különben az írás mintha valamivel gondosabb lenne, de a rossz jegyek miatt egy szóval sem kérsz bocsánatot! Kedden a fürdőben voltál, amire biztosan szükséged is volt, és remélhetőleg nem volt túl meleg a víz, és nem voltál sokáig benne – ezért nem tudtam már Veled beszélni. Megint figyelmeztetni akartalak, hogy legyél jó, és tanulj szorgalmasan, és viselkedj rendesen! Nagyon bánt, hogy térdepelned kellett – ilyen vásott kölyköknek való büntetéseket a bátyáid sosem kaptak, és elvárom, hogy ez többet nálad se forduljon elő.”

Hugó a papa szigora miatt a jegyekkel kapcsolatban többször is mentegetőzik. („Tökéletesen belátom, hogy nem teljesítettem a kötelességemet, és mostantól jobban fogok igyekezni.”) Biztos vagyok benne, hogy apja sosem árulta el neki, hogyan alakult az ő kalksburgi pályafutása: Sándor bácsi szerint kirúgták az iskolából. Ezt óvatosabban próbálta megfogalmazni Hugo Leopold egyik barátja egy felmagasztaló nekrológban: „az egyéb tanulmányokért” (a lovagláson kívül) kevésbé lelkesedett Kalksburgban. Ez azonban jellemformáló lehetett, mivel „egy úgynevezett rossz tanuló, akire már kora ifjúságában gondok nehezednek”, sokkal inkább kényszerül jelleme kifejlesztésére.

1915-ben Hugó látja Ferenc Józsefet egy misén. Úgy gondolom, hogy ebben az időben még eléggé osztrák volt ahhoz, hogy császárnak nevezze – később magyar érzelmű lesz, s már csupán, ha a legmélyebb hódolattal is, „királyomat” fog mondani, Magyarország királyát. „Tegnap láttam Őfelségét – Ludi ugyanis vett jegyet a Minoriták templomába a bajor királyért felajánlott misére. Nagyon jól láttuk őt.”

Megpróbálom elképzelni Ferenc Józsefet mint élete utolsó évében járó aggastyánt. Feleségét meggyilkolták, egyetlen fia, Rudolf öngyilkos lett, évei mind lassabban telnek, szétesik körülötte a régi világ. Fel tudná sorolni majdnem hét évtizedes uralkodásának sorsdöntő momentumait, azokat a napokat, amelyeken hibái a váltókat a bukás irányába állították. A szárdok és franciák elleni vereség Solferinónál, a poroszok elleni Königgrätznél, Bosznia bekebelezése. Hibásnak találja-e magát fia öngyilkosságában? Megbánja a Szerbia elleni inváziós parancsot? (A k. u. k. hadsereg 1915-re úgy meggyengült, hogy német segítségre szorul.) Már nem sokáig kell szenvednie, de még minden az ő vállán nyugszik, ami megmaradt, ő a Monarchia. Körös-körül fenik a késeket a nacionalisták és az ideológusok, véres terveket kovácsolnak modernebb világok megteremtésére, de amíg Ferenc József lélegzik, várnia kell a forradalomnak; ennyire még maga a leghabzóbb szájú néptribun is tiszteli a pátriárkát.

Ferenc József 1916 novemberében halt meg. Nem tudom, Hugó elment-e Bécsbe, hogy elkísérje utolsó útjára. A gyászmenetről villogó filmfelvételek maradtak meg; közvetlenül a gyászkocsi mögött halad egy kicsi alak teljesen fehérben, a négyéves Habsburg Ottó. Ő a trónörökös, és hat évvel később elméletben egy elsüllyedt birodalom császára, 1934-ben pedig Hugó „titkos küldetésben” meg fogja látogatni a száműzetésében.

Nagyapám most már nem gyerek. Felnőtt írással ír a szigorú apának, ám még mindig kézcsókkal és hálásan, s közben Bécsbe utazik Szonda szabóhoz, hogy méretre szabott ruhát próbáljon. „Szondánál már próbáltam egy kabátot és egy szalonnadrágot. A sapkának jövő hétig készen kell lennie.” A kalksburgi hálótermi szolgát, „aki sajnos nem találta föl a puskaport”, Hugó rendre utasítja, mert meg merte talpaltatni a cipőit, így nyilvánvalóan nem alkalmasak a vadászatra. Közben közeledik a nyári szünet, s olyankor Hugó világa a kastély és a vadászat, bármennyire is tombol a háború. A fronton lévő bátyjának is ír erről hosszú leveleket, olyan lelkesen, hogy nem marad hely a hogyléte és a háborús események iránti érdeklődésre. „Kedves Alexander! Tehát tegnap megtörtént, trallala, a nagy csoda – lelőttem első rókámat! […] Hajtás: előttem szépen kijön egy róka (körülbelül harminc lépésre). Még nem tudok lőni a hajtók miatt. A róka jobbra elmegy. Bumm! Elterül!”

A levél fejrésze 1917 augusztusát mutatja, ez az az év, amikor minden ország hadserege olyannyira elvérzik és szétesik, hogy senkinek sincs ereje a támadáshoz. Oroszországban a bolsevik hatalomátvétel a küszöbön áll. Persze ez egy különös háború, a fronton harcoló katonákat kivéve az emberek alig láttak valamit a pusztításból. A front nyugaton alig változott a La Manche csatornától az Adriáig húzódó, körülbelül tíz kilométer széles sávon; az ágyúk lőtávolságán túl virágzott az élet. Így az élvezetes időtöltésnek számító grófi vadászatok is e különös háború szimbólumai közé tartoznak.

Kalksburgban most már az ételen is spórolnak, nincs kenyér reggelire, és nincs tészta ebédre, „nem lakunk jól” – írja Hugó, s amikor egy páter a tanulóknak általános műveltségük pallérozására „Európa összes országának puskagolyóit” mutogatta, akkor néhányan elgondolkodhattak azon, hogy milyen érzés lesz majd, mikor találat éri őket. Fájdalmasabb-e az orosz golyó, mint az olasz? Hugó számára az igazság pillanata óriásléptekkel közeleg. A szép 1917-es nyári szünetet követi a téli szünet, és évjáratának behívása. Hugó azt teszi, ami társadalmi helyzetének megfelel, s esélyeit növelni próbálja, hogy oda kerülhessen, ahova szeretne: önkéntesnek jelentkezik. Az önkéntesség nem csak azt jelenti, hogy az ember kész önkéntesen harcolni és meghalni. Azt is jelenti, hogy nem jár érte zsold. Egyszóval, tiszteknek való. Vagy, ahogy a szocialista agitátorok mondanák, akik ekkor mindenhol sztrájkokat szerveznek: a gazdagok privilégiuma.

Majdnem naponta ír és táviratozik apjának, ezer papírt kell beszerezni. Úgy látszik, hogy annak, aki meg akar halni a hazáért, először a bürokráciát kell legyőznie. „De most mégiscsak lehetséges – senki sem ismeri pontosan az idevonatkozó előírásokat –, hogy visszaküldjék nekem az önkéntes besorozásra vonatkozó kérvényemet – ami, mint mondtam, az ezrednek benyújtott kérvényemben van –, és nekem ebben az esetben az apai beleegyezés és a belépési igazolás másolatára lenne szükségem. Ebben az esetben táviratoznék a másolatokért.” Befolyásolni kell bizonyos parancsnokokat, le kell tenni a hadiérettségit és a tiszti iskola számára az intelligenciavizsgát, mert természetesen Hugó tiszt akar lenni, s annak is kell lennie. Közben Kalksburgban kihunynak a fények: „Itt néhány napja »fénytelen időszakot« élünk, mivel egy helyiségben csak egy lámpát szabad meggyújtani. A napirendet azonban úgy változtatták meg, hogy a tanulási időmből semmit sem veszítek.” A bécsi felvételi vizsgáról Hugó büszke levelet ír: sikerült. Megakad a szemem a német vizsga témáin: „Ausztria ipara” vagy „Egy tetszőleges elbeszélő költemény elemzése” – talán viccnek szánták őket. Az egyetlen téma, amelyik szóba jöhet egy fiatal tisztjelölt számára, az a „Kedvenc sportom” – ezt választotta Hugó is. Nem tudom, miről írt, de le merem fogadni, hogy a lovaglásról, ahogy azt is: a legtöbb kalksburgi ugyanezt választotta.

Az elvégzett munka után jön az erősítés. A bécsi Majolika-teremben Hugó eszik „egy levest, borjúhúst burgonyával és kompóttal, egy almát”, s úgy találja, hogy az étel „jó és viszonylag nem drága, körülbelül tizenhárom korona”. Ez persze a körülményektől függ. Szakmunkások akkoriban kevesebb mint három korona órabérért dolgoznak. Mialatt Hugó a kedvenc sportjáról ír, Budapesten és Prágában sztrájkolnak, mert a lisztfejadagot ismét csökkentették. Ebéd után Hugónak még pár dolgot fel kell próbálnia a szabónál.

És most aztán ketyeg az óra: március van, a háború még novemberig fog tartani. A leveleket olvasva azon kapom magam, hogy aggódom érte – közben persze tudom, hogy semmi sem fog történni: először bemutatkozás az ezrednél, minden főnök nagyon kedves, aztán rögtön húsvéti vakáció a családnál. És aztán szép lassan irány a stockeraui tiszti iskola. Ezt július végén Hugó befejezi, aztán megint szabadságra megy. Ekkor már azon gondolkodik, hogy a papa meg fogja-e neki engedni, „hogy lelőjem az első bakomat, mivel a tiszti vizsga manapság nyilván sokkal nehezebb, mint a hadi pótérettségi”.

Hugó természetesen a lovassághoz jelentkezett. De az már alig létezik, lovasok még magukban a lovassági egységekben sem nagyon vannak. A háború vége felé már ők is gyalogosok, csak félrevezető megnevezéssel. „Legfőbb foglalatosságunk az, hogy töltény nélküli fegyverrel gyakorlatozunk (gyalogos fegyvereink vannak!)” – írja csodálkozva Alexandernek. Lóismeret tantárgyban abból áll a gyakorlati rész, „hogy a lovat egyszer körbevezetjük az udvaron”. Ez nem egy, hanem egy tucatnyi korszak vége, azoké, amelyekben a lovasok döntötték el a csatákat – és a végét jelenti annak a lovagló-háborúzó kasztnak is, melyből az európai nemesség kinőtt. Hugó mindezt még nem fogja fel, nem tud elképzelni egy lovasság nélküli világot. „Nagy kár, hogy egyáltalán nem lovagolunk. Nem is értem, hogy lesz majd később, ha a lovasezredeknél megint lovagolni fognak, és a tisztek nem tudnak lovagolni!”

„Nagy kár – véli Hugó –, mindenekelőtt azért, mert harci paripáink látványa sorainkat erősen palesztintalanítaná, amire nagy szükség lenne!” És most be kell vallanom valamit, ezen a mondaton két hónapig rágódtam, s nem tudtam, mit kezdjek vele. Először egyáltalán nem értettem, hogy mit jelent, de aztán rájöttem: Hugót zavarják a zsidók az ezredben. El akartam rejteni a mondatot, vagy talán egy másik helyre tenni, messze hátulra a könyvben, és agyonmagyarázni, nagyapámat megvédeni. Minden levél és kézirat közül, amely alapján ezt a történetet mesélem, Hugó fiatalkori leveleit sokkal később találtam meg, mint a felnőttkorából származókat. Tehát már tudtam, hogy Hugó, a felnőtt férfi a nácik és minden faji őrület szenvedélyes ellensége lesz, ezt mindig ki is fogja mondani hangosan, s a végén a Gestapo is keresni fogja. És akkor hirtelen ott állt a tizennyolc éves nagyapám mondata, s kezdtem aggódni érte meg minden fiatalért, aki ki van szolgáltatva a korszellem ocsmányabb megnyilvánulásainak. Hiszen nekem is vannak fiaim. Azon gondolkodom, mit mondtam volna, ha nem a hetvenes évek aranykorában növök fel Nyugat-Európában, hanem gyűlöletteljesebb időkben. Az én ifjúkoromban nem voltak erőszakkal terhes konfliktusok a társadalom különböző rétegei között, semmi megvető retorika más származású emberek ellen – legalábbis semmi ilyesmit nem vettem észre. De mi lenne, ha ma lennék tizennyolc éves Berlinben vagy Marseille-ben? A saját gyerekeimnél néha beavatkoztam, ha (ritkán) törökellenes dolgokat mondtak – sokáig az ő országukban éltünk. És érzem, milyen gyenge az ember, milyen készségesen követi a tömeget, milyen ritkán van önálló gondolata. Annál inkább csodálom a Te hosszú utadat, Hugó, amelyet fiatalságod meggondolatlan kijelentésétől tettél meg a nácik hatalomra kerülése után írt megfontolt cikkeidig és leveleidig. Most hagyom, hogy letedd tiszti vizsgádat, s arra figyelek, amit a sors előkészít számodra.

5 „Északi-sark” (francia).

6 Ő apám elsőfokú unokatestvére – nagybátyjának, Alexandernek a legidősebb fia –, vagyis az én „unokanagybátyám”. (A szerző)

7 Ő szintén apám elsőfokú unokatestvére – nagybátyjának, Alexandernek az ifjabbik fia –, vagyis Sándor bácsihoz hasonlóan az én „unokanagybátyám”. (A szerző)

Mindegy, milyen korban nő fel az ember – éli az életét, járja az útját, miközben valaki más is a sajátját: olyasvalaki, akiről még nem sejti, hogy a véletlenek labirintusában utat tör, egyenesen hozzá. Ha tudná, nem kellene annyit keresgélni és tapogatózni a boldogság és a szerelem után, vagy idejében ki lehetne térni előle.

Nagyszüleim, mikor egymásra találtak, az első boldog hónapokban talán a szerelmesek játékát játszották: „Hol voltál, mikor én tizenhárom éves voltam?” Vagy: „Milyen voltál gyerekkorodban?” Ha Ingeborg, mert így hívták, Hugónak ugyanazt mesélte, mint később gyermekeinek és az ő gyermekeiknek, tehát nekünk, akkor története egy elátkozott várról szólt, amely alatt ezer éve van elzárva egy szép hercegnő. Mesélt a susogó októberi erdőben jajongó kísértetekről és a holdfényben lejtett mágikus táncokról. Ha az ifjúkoráról beszélt, akkor az mindig mesedélután volt.

„Visszarepít a gyerekkoromba – írja már idős hölgyként a szélben lehulló őszi levélről. – Amikor a viharok letépték a fákról a leveleket, és táncritmusban kavarogtak a levegőben. Ezek voltak azok a pillanatok, amelyekben ezeréves váram, magasan fent a sziklán, titokzatosabb volt, mint bármikor. Éreztem, hogy az őseim megint életre keltek, és hallhattam hangjukat a vihar zúgásában, süvöltésében. Közben néztem a kis piros és aranyszínű leveleket, ahogy elrepültek az ablakom előtt, s olyannak tűntek számomra, mint apró, fészkükből kiesett, elveszett madarak, akiket elsodort egy különös, hatalmas erő. Akkoriban még nem tudtam, hogy jönni fog a nap, amikor egy nagy vihar engem is magával fog ragadni, mint egy kis levelet vagy egy elveszett madarat.”

Az „ezeréves vár” a thüringiai Ranis vára, ott fog Ingeborg von Breitenbuch 1909-ben megszületni, ott fog 1934-ben feleségül menni Hugóhoz, ott fog apám is megszületni. A Breitenbuch család még régibb, mint a miénk, először 1157-ben említik: „Conradus von Breitenbuchot” tanúként nevezik meg Konrad von Meißen őrgróf egy okiratában Naumburgban. 1571 óta Ranis várának urai, de velünk ellentétben őket inkább a mezőgazdaság érdekelte, mint az elismerés és a hőstettek.

A legtöbb történet a vár és a környező táj körül forog – Lori nagynéném mindet lejegyezte: a halak királyságáról szóló történetet és a kolbásztorony kísértetének históriáját is, ám az a történet, amelyet Ingeborg késő öregkoráig a leggyakrabban mesélt, a várhegy alatti elátkozott hercegnőről szólt. Ez biztosan valami különlegeset jelentett számára. „A hosszú, sötét éjszakák néha félelmetesek voltak, tele titkokkal és különös zajokkal. Időnként távoli kopogást hallottunk, ilyenkor hegyeztük a fülünket és suttogtunk. Ez volt Ilse hercegnő, aki aranypálcájával kopogtatta a vár alatti barlang falait. […] Ilse hercegnő életünk része volt. Tudtuk, hogy sok évszázaddal ezelőtt élt, és a barlangban rekedt, mert engedetlen volt, s a barlangba menekült, amikor a szülei kényszeríteni akarták, hogy egy olyan férfihoz menjen feleségül, akit nem szeretett. Egy bátor lovag volt [a kérője] a völgy másik oldalán álló várból. Amikor Ilse belépett a barlangba, beomlott mögötte a bejárat, és nem volt többé kiút. A legenda szerint csak akkor szabadul ki megint, ha a keresztények utolsó harangja is elnémul. A hercegnő a kereszténység előtti korban élt.”

A tényleges legenda kicsit másképpen szól: senki sem kényszeríti Ilsét házasságra, a barlang bejárata nem omlik be, ő kijön egyedül, s a lovag nem a kérője, hanem az apja. Mindegy is, mert Ingeborg minden történetet a saját ízlése szerint mesélt el. Mesélőkedve és hajmeresztően valószínűtlen, de színigaz valóságként előadott történeteinek kifogyhatatlan tartaléka később váratlan helyzetben lesz nagy segítségére, amikor 1945-ben az amerikaiak megbízzák a nürnbergi perek tanúinak elszállásolására létrehozott „tanúk házának” vezetésével. Ott kommunisták és auschwitzi túlélők kávéznak együtt náci fejesekkel, Ingeborgnak pedig az a dolga, hogy gondoskodjon a békességről, s ezt gyakran vidám történetekkel éri el – például azzal, amely szerint unokatestvérének tollak nőttek az orrából, mert a vívásnál levágott orrhegyét tyúkbőrrel foltozták meg.

Ingeborgnak három leánytestvére volt: Hertha, Hildegard és Ilse. Velük „másztunk a sziklákon, májusban madárfészkeket kerestünk, és júniusban liliomot szedtünk” – mesélte. Egy patak víztükrében összehasonlították, hogy melyikük a legszebb, s télen „hóembert építettünk, és szánkóval száguldottunk le a dombról. A kutyáinknak kellett újra felhúzniuk őket, tetszett nekik.” Hosszabb kirándulásokra „ott volt a nagy lovas szán száz kis haranggal. Akkor mindig medvebőrbe bugyoláltak bennünket, mert nagyon hideg volt.” Gyermekeinek elmesélte később, hogyan táncoltak a várudvaron holdfényben, sőt a falusi kocsmában is, ha titokban télen szánkóval lecsúsztak a hegy lábánál lévő faluba, vagy miként játszottak a várban bújócskát. Hogy Ilse volt-e vagy Ingeborg, aki játék közben kinyitotta az egyik toronyba vezető ajtót, s ott talált egy kötélen himbálózó inast („valószínűleg szerelmi bánat”), az attól függött, hogy melyikük mesélte a történetet. Mindenesetre úgy tűnik, a viharok az összes várkisasszonyban jóleső borzongást váltottak ki; a viharok elmúltával aztán az apjuk a tetőre küldte őket, hogy cseréljék ki a zsindelyeket.

Az apa, Dietrich von Breitenbuch foglalkozása szerint porosz katonatiszt. Van egy-két közös vonása Hugó apjával. Például az üzleti érzék – Hugo Leopoldhoz hasonlóan minden megtakarításából hadikölcsönt jegyez. Aranyat vasért – ez a jelszó ekkoriban. A háború után aztán jön az infláció és a gazdasági világválság, a család tönkremegy, pedig ott van nekik a szép vár, ahol télen befagy a víz a fürdőszobában. Kevés az ennivaló, a lányoknak gyalog kell iskolába járniuk, télen papírral bélelik ki a cipőjüket, a legkisebbet kézikocsival húzzák. Végül vesznek egy kerékpárt. A pénz csak egyre futja; a négy lánynak osztoznia kell rajta. Az apa az erdőbe jár vadászni, a lányok bogyót szednek. „Hogy legyen egy kis pénz a kasszában – meséli Maxime unokanagybátyám –, berendeztek egy vendéglőt és néhány vendégszobát, s látványosságnak medvéket tartottak a várudvaron egy ketrecben (többek közt a híres Ivánt, akit 1945-ben levágtak, hogy megegyék; bőre mindig a nagyinál feküdt, nekünk, gyerekeknek nagyon tetszett).” Amikor Breitenbuch papa megjavíttatta az óráját, csak „két év múlva tudott érte menni, mert nem volt rá pénze”.

Ingeborg apja, így véli apám, „a szó legigazabb értelmében nemes ember volt, csábító a gondolat, hogy vidéki nemesembert mondjak, csak épp nem örökölt földet, csupán egy hatalmas várat, amelyet őrnagyi nyugdíjából kellett volna fenntartania. Szerencséjét Hertha Rassmussban találta meg, akit 1908-ban elvett feleségül, és aki kedves személyisége mellett jelentős vagyont hozott a házasságba. Ez előnyösnek bizonyult, mert gyors tempóban négy lány tekintgetett a várból a messzeségbe. Amikor 1924-ben a pénzreformmal felesége tőkéje is megsemmisült, megpróbált költői felolvasásokkal és koncertekkel fizető vendégeket csalogatni a várba, s ez sikerült is, amíg Hitler nem kezdett el fegyverkezni. A vendégek távolról érkeztek, többnyire autóval. A háborús készülődés miatt azonban fejadagban kapták a benzint, és végül »bevonták« az autókat. A vendégek elmaradtak.” A család 1940-ben pénzszűke miatt eladta a kastélyt a Vöröskeresztnek.

A koncertek és a költői felolvasások mély nyomot hagytak Ingeborgban. Azt hiszem, később mindig úgy képzelte el az ideális, szép életet, mint egy érdekes emberekkel teli szalont. „Sok híres művész jött hozzánk – emlékezik idős hölgyként. – Az estéket a régi mesterek csodaszép zenéje töltötte meg. Költők adták elő verseiket, és festők beszéltek képeikről. Emlékszem meleg nyári éjszakákra, amikor a hatalmas nappali minden ablaka tágra volt nyitva, a fényeket eloltották, és a hold sápadt fénye ezüst folyóként árasztotta el a padlót. Valaki Beethovent vagy Lisztet játszott, s amikor elhangzott az utolsó akkord, megszólalt egy hang, és elszavalt egy szép költeményt.”

Dietrich von Breitenbuch nem igazán tipikus katonatiszt. Gyűlöli, hogy rá kell ordítania a katonákra, mindig panaszkodik; szívesebben ás a vár alatti, legendákkal átszőtt Ilse-barlangban: prehisztorikus leleteket keres, és talál is. Szakértőket hív, hogy véleményezzék a felfedezéseket; a szemtelen Ingeborg gyorsan odamázol egypár „kőkorszaki” barlangfestményt a falra – anyja festőművész, s örökölte tőle a tehetséget. A szakemberek el vannak ragadtatva, az apa dühös. Egy másik alkalommal a lányok malacfarkat tűznek az őrnagy úr zubbonyára, mikor lesétál a faluba.

Ez az egyik Ingeborg: szemtelen és szellemes, teli csínytevéssel és kalandvággyal. De ahogy növekedik, mindinkább kialakul egy másik személyisége is, amelyet rajta kívül senki sem ismer. Naplót vezet, ám ebből semmi se utal a fent leírt csínytevésekre. Ehelyett egy fülledt, távoli és magányossággal teli világ tárulkozik ki belőle. Kigondol magának egy kedvest, s nap mint nap beszélget vele.

„Ranis vára, 1927. április 20. Szeretett barátom, Te! Bennem van a nagy, boldogító sejtés, hogy nemsokára meg foglak találni. Még nincs itt az ideje, hogy minden kiderüljön. De a legnagyobb és legtisztább örömmel gondolok arra az időre, amikor egyek leszünk. Szerelmem, lényem, testem, gondolataim, minden csak a Tied, és a legszentebb napon csak Neked kell hogy kitárulkozzon. […] Titokban már most is csak Neked élek. Ha az esti fényben kint a tavaszi mezőn járok, és virágot szedek, mindenütt csak a Te neved hallom, kedves. Pedig nem is ismerem. Minden fa azt suttogja nekem, és minden egyes kis virág lelke tud a nagy, szent titokról, amelyet magamban hordozok.”

Ez egy kicsit Tagore-utánérzés; ő volt a korszak távol-keleti szerelmi lírájának szupersztárja, az 1913-as év Nobel-díjasa. Ingeborg sok verset olvas, s feljegyzi őket, a korszellem pedig más gondolataiban is tükröződik: