GION NÁNDOR

Kétéltűek a barlangban

GION NÁNDOR regényei 7.

Impresszum

Kalota Művészeti Közhasznú Alapítvány
Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Sorozatszerkesztő: Kurcz Ádám István
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence
Borítóterv: Keserü Piroska

© Gion Nándor jogörököse, 2022
© Napkút Kiadó, 2022

ISBN 978 615 6409 30 0

Támogatónk

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap

és a Magyar Művészeti Akadémia

támogatta.

1

A haszon nélkül való dolgokat Baras a központi vendéglő kerthelyiségében elmondott híres beszédében említette először, egy meleg júniusi délutánon. Zöldre festett székeken ültek, két összetolt bordázott asztalnál, csendben figyelték az izzadt hátú pincért, amint egy kancsó bort és meleg szódavizet rakott az asztalra, forgatták kezükben a poharakat, és ekkor Baras így szólt:

– Itt maradtunk heten, hogy erőnkhöz és tehetségünkhöz mérten megostromoljuk a tudomány bástyáit és megmásszuk a tudás meredek hegycsúcsait. A reszelőket megtisztítottuk a fényes vasportól, s a fiókokba zártuk őket, a kulcsot a szögre akasztottuk, s ahelyett, hogy napi nyolcórás munkával pénzt keresnénk és jóízűen röhögnénk a hülye vicceken, könyveket fogunk cipelni, és tenyerünkön megpuhul majd a bőr. Ne higgye senki, hogy ez könnyű lesz, nagyon meredekek ám a tudás hegycsúcsaira vezető utak, bizonyára lesz olyan is közülünk, aki már az első lépésnél kifullad, és visszatér a kopott reszelőkhöz, és megint fekete lesz a körme, meg olyan is lesz, aki csalódni fog, és megráncosodik tenyerén a bőr. Ezzel számolni kell, mert ez elkerülhetetlen. Annyit azonban megtehetünk, hogy jó előre felkészülünk, nehogy a buktatók összetörjenek bennünket. Az embernek bonyolult, makacs, sokszor ellenséges környezetben kell megbirkóznia fennmaradásáért. Szaporítani kell hát a gondolatokat, mert a gondolatok megváltoztatják a legközönségesebb tárgyak halmazállapotát, és keményre döngölik a földet, ahonnan az elegánsan formálható közegekbe lehet rugaszkodni, és itt megmutatkoznak az értéktelen dolgok értékei. Értékelni kell az értéktelen dolgokat, és hódolni kell tüntető haszontalanságuk előtt, mert egyedüli mentség, ha valaki haszon nélkül való dolgot csinál, hogy őszintén csodálja azt. Így mindenkor visszatérhet az elegánsan formálható közegbe, mert azt senki el nem veszi tőle, mivel az emberek nem tudják, hogy szükségük van rá, vagy legalábbis nagyon kevesen tudják. Valahol olvastam, hogy a királyoknak és a hegyeknek csak az a feladatuk, hogy álljanak és létezésükkel figyelmeztessék az embereket az örök értékekre. A síkságot meg lehet művelni, a folyók hátán hajók járhatnak, és ha nem volnának hegyek, az emberek azt hinnék, hogy minden lapos és praktikus ezen a világon. Esetleg megemlíthetem még a kaktuszokat, amint ronda, kinyújtott karjaikkal a sivatagba szúrnak, bár félek, egyszer majd egy undorító tar koponya mégis a fülembe súgja, hogy a kaktuszok gyökeréből már évszázadok óta kenyeret gyúrnak a spanyol-indiánok, és sikerrel kúrálják vele a gyomorsavtúltengést meg a gyomorfekélyt. De akkor is… Az embernek szilárd pontokra kell építenie a saját világát, csak úgy tudja valamiképpen megvédeni magát. Mindenkinek kell hogy legyen saját világa, és azt csak haszontalan dolgokból lehet felépíteni, mivel ma már csupán a haszontalan dolgok szilárdak. Amint valamiben értéket fedeznek fel, az megszűnik szilárdnak lenni.

Szóról szóra így hangzott Baras híres beszéde a központi vendéglő kerthelyiségében. Baras, amíg beszélt, a bordázott asztal szélét fogta, s valamerre a fák közé nézett. Lassan, megfontoltan beszélt, néha furcsa fejhangon, amiből arra lehet következtetni, hogy Baras sokáig gondolkozott híres beszédén, talán le is írta és megtanulta fejből, mert nem szokott ő mekegő, magas hangon beszélni, csak olyankor, ha az iskolában a külpolitikai és a belpolitikai helyzetről tartott előadást, és kénytelen volt újságfrázisokat mondani. Híres beszédének befejeztével már egész természetesen hadonászva elmondta, hogy a napokban találkozott egy ismerősével, aki jogász és az önigazgató szervek titkára valamelyik kisebb gyárban, ahol dugattyúkat és golyóscsapágyakat gyártanak; jogászismerőse meghívta egy feketekávéra, és a feketekávét a gyár kapubejáratában itták. Itt tulajdonképpen két ajtó van, magyarázta Baras, az egyik az utcára nyílik, a másik a folyosóra. A két ajtó között öt lépcsőfok van, s több mint másfél méter széles, sima betonlap mindkét ajtó előtt. A jogász azt mondta, ide bármikor eljöhet Baras kávét inni, akár a barátaival is, mert ezt a bejáratot csak a gyár igazgatója használja, este meg pláne eljöhet kávét inni, mert ilyenkor csak az éjjeliőr van itt, aki kávét is főz, vagy éppen a vendégekre bízza, és ő csak a pénzt szedi be. Az éjjeliőr nagyon hallgatag, mindig álmos, és bal kezén hiányzik a hüvelykujja.

– Hogy hívják az éjjeliőrt? – kérdezte Rozmajer.

– Nem tudom – mondta Baras –, és nem is fontos.

– Ajánlom, hogy nevezzük Jónásnak – mondta Salamon. – A folyó mellett ismertem egy öreg halászt, akinek le kellett vágni a bal kezén a hüvelykujját, mert a körmét átharapta egy nagy dög hal. Jónásnak hívják az öreg halászt.

– Nem bánom, nevezzük hát Jónásnak az éjjeliőrt – mondta Baras, és ebben maradtak.

Ezt követően másnap, június 22-én este megalapították az Első Amatőr Hegymászók Egyesületét, s a már említett lépcsőzetes kapubejáratot nevezték ki klubhelyiségnek, ahol ezentúl minden éjjel, pontosabban hét éjjel egymás után, tizenegy órakor összegyűltek, hogy az elképzelhető leghaszontalanabb dolgokról vitatkozzanak.

Az Egyesületnek jelvénye is volt, amit Fábián rajzolt hófehér hammerpapírra tussal. A jelvény – hét hajszálpontosan egyforma hegycsúcs – egy szabályos, felnagyított kardiogramra hasonlított, alatta pedig ez állt: „Mi megmásszuk a tudás meredek hegycsúcsait, ha addig élünk is.” Ezt mind a heten aláírták. Az Egyesületnek volt ugyan egy tiszteletbeli tagja is, Jónás, az éjjeliőr, akinek bal kezén hiányzott a hüvelykujja, és kávét főzött az alakuló közgyűlésen, de ő nem írta alá a jelvényt. Heten írták alá, mert hét rendes tagja volt az Egyesületnek, és bár a Szegény Kis Rahmánovics a hetedik napon, június 29-én 13 óra 43 perckor ostobán vízbe fulladt, kegyeletből mégis meghagyták az aláírását, pedig, amint ez majd a későbbiekből félreérthetetlenül kiderül, a Szegény Kis Rahmánovics buta halála tulajdonképpen szétzüllesztette az Egyesületet.

Mikor a fehér hammerpapíron a kardiogramszerű jelvény elkészült, és már alá is írták mindannyian, Barasnak nagyon nem tetszett, mert mint mondta, a tussal megrajzolt fekete vonalak egyáltalán nem hasonlítanak hegycsúcsra, egyáltalán semmire sem hasonlítanak, be kellene őket festeni, hogy hegycsúcsra hasonlítsanak, méghozzá mindegyiket más színűre, mert ő azt hiszi, mindenki előtt világos, hogy mit jelképez a hét hegycsúcs. Fábiánnak azonban nem volt semmiféle festék a keze ügyében – a tust meg a hammerpapírt és egy HB2-es grafitceruzát is az iskola rajzterméből lopta –, így hát az első hegycsúcsot egyszerű HB2-es grafitceruzával egészen halványan bemaszatolta, ez lett a halványszürke hegycsúcs; a másodikat valamivel sötétebbre maszatolta, ez lett a közepesen sötétszürke hegycsúcs; a harmadikat egészen vastagon bemaszatolta a HB2-es grafitceruzával úgy, hogy ha az ember hozzáért, csupa grafit lett a keze, ez volt a sötétszürke hegycsúcs; a negyediket, a középsőt, a szimmetria kedvéért, tussal feketére festette, ez lett a fekete hegycsúcs; az ötödiket a bal felől eső meredek hegyoldallal párhuzamosan megcsíkozta, a hatodikra kockákat, a hetedikre pedig pöttyöket rajzolt, és így lett csíkos, kockás és pöttyös hegycsúcs is.

Baras sokáig nézte az Egyesület tarka jelvényét, és végül azt mondta, hogy így már van pofája, mert a hegycsúcsok végre hegycsúcsokra hasonlítanak, aztán megitta maradék feketéjét, és így szólt a gyülekezethez:

– Az alakuló közgyűlés ezennel véget ért. Holnap este pontosan tizenegykor találkozunk.

Meg kellett azonban még valamit beszélni. Jónás, az éjjeliőr, az Egyesület tiszteletbeli tagja ugyanis nem vállalhatta továbbra is a kávéfőzést, mert puskával a vállán, sötétzöld egyenruhában és tányérsapkával a fején körül kellett járnia a pókhálós ablakú munkacsarnokokat, amelyekre vörös betűkkel fölírták, hogy tilos a dohányzás. A rendes tagok közül kellett tehát kijelölni valakit kávéfőzőnek, meg az Egyesület munkamódszerét is meg kellett beszélni. Erre komolyan figyelmeztette a tagokat Baras, azután pedig így szólt:

– Klubhelyiségünkben, amely valójában csak egy közönséges kapubejárat, öt lépcsőfok van. Legfelül ülne az elnök, aki előterjesztené a napirendi pontot, és akit minden este váltanánk, lent pedig, ahol tulajdonképpen már nincs is lépcsőfok, a két legalacsonyabb rendű tag; az egyik főzné a kávét. A többi tag a megmaradt négy lépcsőfokon foglalna helyet. Esténként mindenki egy lépcsőfokkal feljebb kerülne, a régi elnök pedig kávét főzne.

A javaslatot már majdnem elfogadták, de akkor megszólalt Angeli, egy ellenszenves, keskeny orrú alak, és azt mondta, hogy a másik alacsonyrendű tagnak is kell valami elfoglaltságot találni, mert nincs rendjén, hogy egy alacsonyrendű tag egész este semmit se csináljon. Mindjárt javasolta is, hogy a másik alacsonyrendű tag legyen cipőpucoló, és esténként pucolja meg a lépcsőn ülő tagok cipőjét.

– Miféle őrültség ez? – kérdezte dühösen Bresztovszky, aki ócska szandálban járt, és ha beszélt, mozgatta a lábujjait. Kijelentette, hogy határozottan ellenzi Angeli javaslatát, mert ő nem akar senkit sem megalázni, és hogy ő úgy gondolja, egy alacsonyrendű tag is végigülheti az összejöveteleket anélkül, hogy bármit is csinálna.

Angeli azonban ragaszkodott az ötletéhez, és megmagyarázta, hogy szó sincs megalázásról, mert a Baras-féle mechanizmus időnként mindegyiküket az alacsonyrendű tagok sorába juttatja.

– Nem bánom, legyen hát cipőpucolónk is – mondta kedvetlenül Baras, és a többiek is beleegyeztek, csak Bresztovszky dünnyögött továbbra is, hogy ő bizony nem pucoltatja ki senkivel sem a cipőjét, mert szerinte aki tagtársával cipőt pucoltat, az egy közönséges ló.

Ekkor, hogy véget vessen a rossz hangulatnak, így szólt Baras:

– Holnapra vállalom a kávéfőzést, és az ajtó előtti betonlapon fogok ülni.

– Én meg vállalom a cipőtisztítást, és szintén a betonlapon fogok ülni – mondta gyorsan Fábián, aki már régóta nagy bámulója volt Barasnak.

– De ki lesz az elnök? – kérdezte türelmetlenül Salamon, aki nem szerette a feketekávét, vigyázott a szívére, mert tagja volt az ejtőernyős szakosztálynak, most is egy nagy batyuban nála volt az ejtőernyője, egyenesen az edzésről jött az alakuló közgyűlésre.

– Meg kell választani – mondta Baras, és végignézett a tagokon. Jelenleg ő ült a legfelső lépcsőfokon, és titokban szerette volna, ha a Szegény Kis Rahmánovicsot választják meg elnöknek, mert az olyan esetlen volt, hogy fülig pirult, ha megszólalt. Jó alkalom lett volna végképp leégetni a Szegény Kis Rahmánovicsot, aki mindig nagyon jó fiú volt, és Baras nem szerette túlságosan.

– Úgy van, meg kell választani az elnököt – helyeselt Fábián is, de ő sem ajánlott senkit.

– Legyen holnap este Rozmajer az elnök – mondta ekkor Bresztovszky, és mozgatta lábujjait a szandáljában.

Baras elhúzta a száját, Fábián észre is vette, és idegesen megkérdezte:

– Miért éppen Rozmajer?

– Azért éppen Rozmajer – mondta erre Bresztovszky, miközben egész jobb lábát mozgatni kezdte –, azért éppen Rozmajer, mert az ő anyja házmester, és a lakásukban mindenféle csövek meredeznek a falakból.

– Hát, nem bánom, legyen Rozmajer – mondta Baras, mert nem akart vitát kezdeni a nehézfejű Bresztovszkyval.

– Legyen hát Rozmajer – mondták a többiek is –, ő fog holnap este a legfelső lépcsőfokon ülni.

– Én az ötödik lépcsőfokon akarok ülni – mondta a Szegény Kis Rahmánovics. Szeretett volna minél később elnök lenni.

– Az enyém a negyedik lépcsőfok – mondta Bresztovszky.

– Az enyém a harmadik – mondta Angeli, mert az égvilágon semmiféle napirendi pont nem jutott eszébe, és nem akart már a második napon elnökölni.

– Akkor majd én ülök a második lépcsőfokra – mondta Salamon. Ő már elhatározta, hogy ha ő lesz az elnök, kígyókról, gyíkokról és más csúszómászókról fog beszélgetést kezdeni.

– Akkor holnap este Rozmajer választja majd a beszélgetési témát – mondta Baras, és felállt.

– Ki lesz a jegyzőkönyvvezető? – kérdezte Salamon, és ő is felállt. – Voltam néhányszor ifjúsági gyűléseken, és mindig az a gyomorbajos Langen vezette a jegyzőkönyvet. Biztos ismeritek; szőke haja van, szerszámlakatos.

– Ismerem – mondta Bresztovszky. – Volt egy zöld számlapos karórája, foszforeszkáltak a számok, és azt írta rajta, hogy „antimagnetic”. Egyszer rátette az elektromágnesre, és egy pillanat alatt úgy bedöglött az „antimagnetic”, hogy abból soha többet nem lesz óra. Még most is röhögnöm kell, ha eszembe jut.

Ekkor így szólt Baras:

– Nem kell jegyzőkönyvvezető. Elég, ha az elnök kifüggeszti a napirendi pontot. Rozmajer, légy szíves, holnap estig függeszd ki a napirendi pontot. Írd fel hammerpapírra, tussal.

– Nincs otthon hammerpapírom – mondta Rozmajer –, meg tusom se.

– Akkor maradj itt, és írd fel itt a napirendi pontot – mondta Baras. – Fábián lopott elég hammert meg tust a rajzteremből.

– Jó – mondta Rozmajer –, akkor itt maradok, és felírom a napirendi pontot.

A többiek lementek a lépcsőn, és Baras még visszaszólt az ajtóból: – Ne feledd, hogy csakis a leghaszontalanabb dolgokról beszélgethetünk. Olyan dolgokról, amelyeknek nincs semmi gyakorlati hasznuk, de az örök értékekre figyelmeztetik az embereket.

– Jó – mondta Rozmajer –, majd kitalálok valamit, aminek nincs semmi gyakorlati haszna.

Aztán leült a legfelső lépcsőfokra, térdére fektette a hammerpapírt, és sokáig gondolkozott valamilyen nagyon haszontalan dologról. Jónás, az éjjeliőr a kávéscsészéket mosta. Puskáját a folyosóra nyíló ajtónak támasztotta, és kigombolta sötétzöld egyenruháját.

– Mondja – kérdezte egy idő múlva Rozmajer –, magát tényleg Jónásnak hívják?

– Nem – mondta az éjjeliőr, és szépen egymás mellé rakta az elmosott kávéscsészékét.

Rozmajer még gondolkozott egy ideig, aztán a HB2-es grafitceruzával rajzolni kezdte a betűket. Szabályos technikai betűket rajzolt, hetvenöt fokos szögben előredöntötte őket, ahogyan a gépészeknek tanítják. Aztán tussal is kirajzolta a betűket. Most már szépen látszott, hogy mit írt: „Beszélgetés a kopár hegyekről.”

Megmutatta Jónásnak, az éjjeliőrnek.

– Tetszik? – kérdezte.

Jónás sokáig bámulta a napirendi pontot, aztán azt mondta:

– Tetszik.

– Baras mesélte, hogy a hegyek és a királyok nagyon haszontalan dolgok. Arra valók csupán, hogy az emberek felnézzenek rájuk és csodálják őket.

– Még sohasem láttam hegyeket – mondta Jónás, az éjjeliőr.

– Én sem láttam még hegyeket – mondta Rozmajer –, ezért is akarom, hogy a hegyekről beszéljünk. A Szegény Kis Rahmánovics a hegyekben született.

Rozmajer ezután szöget kért az éjjeliőrtől, a folyosóra nyíló ajtóra kitűzte a napirendi pontot, és kiment az utcára. Jónás, az éjjeliőr pedig bezárta a klubhelyiség ajtaját, leült a legfelső lépcsőfokra, és hajnalig bóbiskolt.

2

Az elnöklőtől függetlenül, sajnos, a továbbiakban is elkerülhetetlen elsősorban Barassal foglalkozni, bár attraktív szerénytelensége és későbbi gyanús üzelmei inkább agyonhallgatását kívánják, de hát mégiscsak az ő ötlete volt a haszon nélkül való dolgok gyűjtése, ezt megelőzően pedig három éven át agitált a tudomány és a tudományosság érdekében, nem riadt vissza még a legbanálisabb érvelésektől sem. Ő volt az, aki már az első iskolaév első napján a tudomány iránti lelkesedésével sarokba szorította az Osztályfőnököt, akinek ritkás szőke haja és rózsaszínű fejbőre volt, és amikor először bement az osztályba, levágott egy nagy süket mesét arról, hogy milyen nagy dolog ez az ipariskola, ahol kiváló szakemberek oktatják a tanulókat, és hogy az előttük álló három év megfeszített, lelkiismeretes munkát követel, meg hogy meg kell izzadni azért a diplomáért, amivel majd szakképzett munkásként, felemelt fejjel lépnek ki az iskola kapuján.

Csendben végighallgatták a nagy süket mesét, csak Baras kérdezte meg a végén:

– És aztán?

– Hogyhogy és aztán? – kérdezte az Osztályfőnök.

– Mi lesz aztán?

– Hát dolgozhatsz, édes fiam – mondta az Osztályfőnök –, dolgozhatsz, ahol akarsz.

– Felemelt fejjel, igaz? – kérdezte pimaszul Baras.

– Igen, felemelt fejjel – mondta az Osztályfőnök, és rózsaszínű fejbőre egészen elvörösödött. – A Fűtőházban például alig várják a mi szakembereinket.

De Baras nem hagyta annyiban, megkérdezte: – És ha én nem akarok a Fűtőházban dolgozni?

Az Osztályfőnök most már dühös volt:

– Akkor majd dolgozol máshol, fiam.

– És ha én nem akarok máshol sem dolgozni, ha mondjuk, éppen egyetemre akarok menni? – kérdezte most már nagyon gúnyosan Baras.

– Édes fiam, miért jöttél te egyáltalán ebbe az iskolába? – kérdezte az Osztályfőnök is nagyon gúnyosan, mire Kós, egy bamba, vörös fiú, aki folyton azzal hencegett, hogy az ő házuktól alig néhány száz méterre hatalmas olajkutak vannak, és akiről a továbbiakban nem lesz szó, mert olyan buta volt, hogy félévkor ki kellett iratkoznia az iskolából, hangosan elröhögte magát.

Baras ekkor nagyon feldühödött, és azt mondta, hogy senkinek semmi köze hozzá, miért jött ő ebbe a vacak iskolába, és hogy ő igenis be fog iratkozni az egyetemre. Aztán mikor vége lett az órának, még sokáig háborgott, hogy éppen a leghülyébb tanárt szúrták ki osztályfőnöknek.

Ez, hogy már az első nap bátran szembeszegült az Osztályfőnökkel, meg még le is hülyézte később, egyből megalapozta Baras tekintélyét, amit a három év alatt még meg is szilárdított a tudomány iránti lelkesedéstől izzó beszédeivel. Mert rengeteg beszédet mondott Baras a tudomány érdekében; főleg a műhelyben szokott beszédet mondani, és ilyenkor mindig egy reszelővel hadonászott, nagyokat ütött vele az olajos satupadra, folyton attól lehetett tartani, hogy darabokra törik a reszelő, de ilyen baj sohasem történt. Ellenben egyszer, hadonászás közben, nyakszirten csapta Beretkát, a lakatosok nagyszájú, kopasz művezetőjét, aki a háta mögött állt, és az ablakon keresztül vigyorogva nézte a vágányokon matató váltókezelőket meg a Fűtőházat; a Fűtőház előtt fekete ruhás, kormos emberek álltak. Ekkor kis híján komoly bajba keveredett Baras.

– Pardon – mondta, aztán letette a reszelőt, fiókjából elővette a gondosan beolajozott sublert, és egészen fölöslegesen tisztogatni kezdte. – Az ember sohase feledje el, hogy honnan jött. A fekete embereken nem illik nevetni. Ők sohasem nevetnek, és igazán nem illik az olyan embereken nevetni, akik sohasem nevetnek.

Beretkáról szörnyű dolgokat meséltek a lakatosok, s féltek is tőle nagyon. Most még a keze is kivörösödött. Szőrös, eres kezei voltak. Mindenki azt várta, hogy üvölteni és átkozódni kezd, ahogyan azt a lakatosműhelyben szokta, de Beretka csak tátogott, aztán dühösen berohant az „Üvegházba”, a géplakatos művezetők irodájába, és ott magyarázott nagyon hangosan. Ott ugyan magyarázhatott. Az öreg Tóth, aki tíz évig Párizsban élt (a fia is ott született), és tiszta fehér volt a haja, csak bólogatott, de látszott rajta, hogy oda sem figyel, Vujovics meg alig tudta visszafojtani a röhögését. Utálta Beretkát, aki egész életében a Fűtőházban dolgozott, s csak nemrégen került az iskolaműhelybe. Vujovics pedig, akárcsak az öreg Tóth, évekig dolgozott Franciaországban, csakhogy ő Luxemburgban lakott, és onnan járt át mindennap a munkahelyére, Franciaországba. Ezt S.-nek, az ismert politikusnak a halála alkalmából mesélte el, amikor is a műhelyben egy óra hosszára leállt a munka, hogy a művezetők S. óriási érdemeiről beszéljenek. Vujovics azonban mindössze annyit tudott S.-ről, hogy nagyon tehetséges politikus volt, és hogy külföldön is nagyra becsülték. Ő már akkor is hallott róla, amikor Franciaországban dolgozott, mondta, és aztán azt is elmesélte, hogy mennyire gazdaságosabb volt Luxemburgban lakni és Franciaországban dolgozni, mert itt nagyobbak voltak a fizetések, amott pedig olcsóbb a megélhetés. Az S.-nek szentelt óra utolsó tíz percében végül is Barasnak kellett beszélni S. óriási érdemeiről. Így hát Beretka hiába panaszkodott olyan hangosan, most már semmit sem tehetett Baras ellen, aki különben is kitűnő tanuló volt, és már jó néhány előadást tartott a külpolitikai és a belpolitikai helyzetről. A Beretka-ügyből még haszna lett Barasnak, mert még inkább növekedett a tekintélye, az örökké riadt lakatosok sorban gratuláltak neki, ő azonban ettől kezdve előre köszönt Beretkának, mert az ismert minden váltókezelőt a vasúton, meg a fűtőháziakat is ismerte. Baras úgy gondolta, hogy egyszer még szüksége lehet rá.

Nem mintha Baras valaha is kívánkozott volna a Fűtőházba. Kormos pofájú, szomorú ördögök dolgoztak ott, még a ruhájuk is fénylett a koromtól. Néha előbújtak a hatalmas faajtók mögül, kezüket fényes nadrágjukhoz töröltek, és rágyújtottak. A síneken mozdonyok füstöltek, és ha egy-egy ilyen nagy, mocskos dög begördült a faajtók mögé, a kormos pofájú, szomorú ördögök utánaballagtak, és éktelen kopácsolásba kezdtek. Aztán megint előbújtak, és rágyújtottak: várták a következő ronda mozdonyt. Mert javítóműhely volt a Fűtőház. A fene tudja, hogy miért nevezték Fűtőháznak.