A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Sophia Loren: Ieri, oggi, domani. La mia vita

Fordította Wiesenmayer Teodóra

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

© 2014 RCS Libri S.p.A., Milano

2016-2018 Rizzoli Libri S.p.A., Milano

© 2025 Mondadori Libri S.p.A., originally published by Rizzoli, Milano, Italy

Hungarian translation © Wiesenmayer Teodóra, 2015, 2025

© Trubadúr Könyvek Kiadó, 2025

Borítókép © Silver Screen Collection / Getty Images

Kiadja a Trubadúr Könyvek Kiadó.

Felelős kiadó Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Takács M. József

Kötetterv: Szász Julianna

Korrektor: Török Mária

ISBN 978-963-656-117-8

gabo.hu

facebook.com/trubadurkiadokft

instagram.com/trubadurkiado

A Trubadúr Könyvkiadó könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

TARTALOM

Előszó

I. Piszkafa

II. A mesék műhelye

III. Az ideális férfi

IV. „Ki ez a piccerella?”

Közjáték

V. Mambó

VI. Cary rózsái

VII. Egy Oscar-díjas anya

VIII. La dolce vita

IX. Házasságok

Közjáték

X. Csillagok

XI. Érkezések és távozások

XII. Tizenhét nap

XIII. Mona Lisa mosolya

XIV. Hazatérve

XV. Hangok

Epilógus

A Trubadúr Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

Négy kis unokámnak,
életem nagy csodáinak

ELŐSZÓ

A csengő megállás nélkül szól, mialatt az utolsó néhány struffolit{1} gyúrom. Szaladok ajtót nyitni, és közben lisztes kezemet, amennyire tudom, megtörlöm a kötényemben.

A futár egy hatalmas mikulásvirág mögül kikandikálva halványan elmosolyodik.

„Ezt önnek hoztam, Loren asszony. Kaphatnék ide egy autogramot?”

A masni fölött lévő bélyegző egy pillanatra visszarepít Olaszországba. Leteszem a növényt, és kinyitom az üdvözlőkártyát. Egy gondolat a szeretetről és a jókedvről.

A gyerekek épphogy megérkeztek az ünnepekre Amerikából, kiáltozásuk édes zűrzavarral tölti meg a házat. Holnap szenteste, végre mindnyájan együtt leszünk, de az az igazság, hogy még nem vagyok kész. Hogyan fogok mindenkit asztalhoz ültetni? Időben kisütni azt a tömérdek struffolit?

Örvénylik, forog velem a világ, és nem tudom, hogyan állítsam meg. Zavartnak érzem magam, mintha minden kicsúszna a kezem közül. Visszatérek a konyhába, azt a bizonyosságot keresve, amit nem találok. Bemegyek az ebédlőbe, remélve, hogy ott jobb lesz. Az asztal! Igen, a holnapi asztal. Azt akarom, hogy színes és tündöklő legyen. Hirtelen felindulásból előveszem a poharakat, elrendezem a tányérokat és az evőeszközöket, gondosan hajtogatom a szalvétákat, és elszórakozom a családtagok helyének kijelölésével.

A Szűz jegyében születtem. A tökéletességre való megszállott igyekezetem sokszor még engem is fáraszt, de ma nem; ma úgy tűnik, hogy a rendetlenség mindenen eluralkodott. Újra nekilátok, s közben megpróbálom kordában tartani az érzelmeimet. Nézzük csak, kettő, négy, nyolc meg öt az tizenhárom, meg négy az tizenhét… ne! Csak tizenhét ne legyen!{2} Hadd számoljam újra!

A fiókos szekrényen lévő fényképről Carlo mosolyog rám azzal a sajátos mosolyával, az esküvőnk napján. Sosem fogom elfelejteni az első alkalmat, amikor sok élettel ezelőtt magamon éreztem azt a szempárt abban a Colosseumra néző étteremben. Én épphogy kiléptem a kislánykorból, ő befutott ember. A pincér, aki egy cédulával közeledett felém, amelyen a „Producer” tudtomra adta, hogy felfigyelt rám. Aztán a séta a kertben, a rózsák, az akác illata, a vége felé közelítő nyár.

A kalandom kezdete.

Megsimogatom a zöld karosszéket, amelyben hajdan, újsággal a kezében, gyakran elbóbiskolt. Egy kicsit fázom, holnap ne felejtsek el begyújtani a kandallóba. Szerencsére megérkezik Beatrice, és kizökkent a nosztalgiából. „Sophia nagymama, Sophia nagymama!” Ő a legkisebb unokám, nagyon szőke és nagyon határozott. Mögötte küldöttségben lévő kis apacsokként feltűnnek a többiek. Ideje lefekvéshez készülődni, de nekik eszük ágában sincs aludni. Rájuk nézek, ők rám mosolyognak, egyezséget kötünk.

– Megnézünk egy filmet?

Mindnyájan leülünk a tévé elé. Az örömujjongások közepette kitör a rajzfilmválasztás fölötti háború. Végül a Verdák 2 lesz a győztes, most épp ez a nagy kedvenc.

– Nagymama, utánozod nekünk Topolino mamát?

– Mo te preparo ’na cosarella sciuè sciuè{3} – adom elő a szövegemet nápolyi dialektusban, és közben grimaszolok.

– Még, még, kérlek, nagymama, csináld még egyszer!

Ámulatba ejti őket, amikor egy kisautó az én hangomon szólal meg. Ki gondolta volna, amikor – egy kissé habozva – elfogadtam a felkérést erre a nem mindennapi szinkronra! Vittorio és Lucia, Leo és Beatrice lassacskán átadják magukat a képsorok bűvöletének, és még a film vége előtt álomba merülnek. Letakarom őket egy pléddel, rápillantok az órára, és a holnapra gondolok. Kint elkezdett havazni. Észre sem vettem a nagy felfordulásban. Az érkezések és a búcsúzások mindig különleges pillanatok, amelyek mozgásba hozzák az emlékek körhintáját.

Amikor az életemre gondolok, meglepődöm azon, hogy mindez valóban megtörtént. Egy nap felébredek és rájövök, hogy csak álmodtam. Nem mintha könnyű lett volna. Minden bizonnyal szép volt. Nehéz volt. Megérte. A sikernek súlya van, meg kell tanulnunk, hogyan bánjunk vele. Ezt azonban senki sem tanítja meg neked; a válasz, mint mindig, benned rejlik.

Lábujjhegyen visszamegyek a szobába. Megnyugtató egy kicsit egyedül lenni. Ha megállok, tudom, újra nyugodtan, ritmusosan dobog majd a szívem.

Amint belépek, észreveszem, hogy a kötény még mindig rajtam van. Kioldom, majd lehúzom a cipőm, és az ágyra vetem magam. A kinyitott folyóirat még mindig ott hever, ahol ma reggel hagytam. Ezeken az utóbbi éjszakákon a gyerekek ölelésének öröme kiűzte az álmot a szememből, és én alvás nélkül elveszett vagyok. Ez az a motor, ami mozgásban tart.

– Jó pihenést! – kiáltja Ninni a másik szobából. – Próbálj aludni.

Ninni, Ninni… nagyjából ötven éve van velünk. Gondoskodott Carlo juniorról és Edoardóról, gondoskodott rólam, és ugyanazzal a lelkesedéssel gondoskodik a kis apacsokról is most, amikor megrohamozták a várost. Időnként eltűnődöm, honnan az a sok türelem, amivel elvisel minket.

– Már alszom – hazudom, csak hogy megnyugtassam. Azonban ott vagyok, és tágra nyílt szemmel a mennyezetet bámulom.

Mialatt nyugtatni próbálom magam, hagyom, hogy a gondolataim szárnyaljanak. Ki tudja, vajon ízlik-e majd a gyerekeknek a struffolim? Azok, amiket Rachelina nagynéni készített Pozzuoliban, sokkal jobbak voltak. Mindenki tudja, hogy a gyermekkori ízek minden összehasonlításban győzelmet aratnak.

Izgatottnak érzem magam, mint amikor az ember a valóságból lassan egy másik, álomból vagy emlékezetből szőtt világba siklik át. Nem tudok nyugton maradni. Felveszem a pongyolámat, és a folyosó végéről nyíló dolgozószobába megyek. Még nem tudom, mit csináljak. Méregetem a polcokat, rendezgetem a könyveket, csecsebecséket, fényképeket, papírnehezékeket. Nyugtalanság fog el, úgy érzem, mintha valamit keresnék. Már kezdek ideges lenni, amikor hátul, egy falipolc mélyén egy sötét fadobozt pillantok meg. Azonnal ráismerek, és egy pillanat alatt levelek, táviratok, jegyek és fényképek futnak végig a szemem előtt. Íme, ez volt az a láthatatlan szál, ami a lépteimet vezette ezen a hideg téli estén.

Ez az én titkokkal teli ládikám, amely akkora hatással van rám, hogy magam is meglepődöm. Kísértést érzek, hogy ott hagyjam, ahol van. Túl sok idő telt el, túl sok érzelem fűződik a tartalmához. Azután mégis megfogom a ládikát, felbátorodom, és lassan visszamegyek a szobába.

Talán ez az én karácsonyi ajándékom, amely csak arra vár, hogy felnyissam.

I.
PISZKAFA

Nagyi-mama és Mamácska-mama

Felnyitok egy borítékot, amelyen az áll: „Nagymama”, és újra látom magam csenevészen, hatalmas szájjal, meglepett tekintetű, sárgás szemmel. Nem tudom visszafogni a mosolyt gyermekkori kézírásom láttán, és egy pillanat alatt visszarepülök Pozzuoliba, a gyermekkoromba. Bizonyos dolgokat akkor sem lehet elfelejteni, ha az ember szeretné.

Abban a levélkében megköszöntem Sofia nagymamának a háromszáz lírát, amelyet fia, Riccardo Scicolone általa küldött nekem. Apámnak még a postán keresztül is sikerült láthatatlannak maradnia. Sofia nagymama hűvös és távolságtartó volt, csupán egyetlenegyszer láttam életemben. Mindazonáltal a levélben megírtam neki, hogy az elsőáldozás és a bérmálkozás napja volt életem legszebb napja, és a „bérmakeresztanyám” egy arany karkötőt ajándékozott nekem, és még azt is, hogy „kiváló eredménnyel az ötödik osztályba léptem”. Lényegében azt írtam neki, amit minden nagymama – érdeklődést és szeretetet színlelve – hallani szeretne. Még arra is megkértem, hogy köszönje meg apámnak az ajándékot.

Ki tudja, ki buzdított arra, hogy írjak neki. Talán Luisa nagymama, aki még a legnehezebb helyzetekben is ragaszkodott hozzá, hogy jól nevelten viselkedjünk. Ő, aki alig néhány hónapos koromban a házába fogadott, és valóban szeretett engem, egyszerű és meleg, törődéssel teli szeretettel. Vagy talán az anyám ösztökélt, aki minden ürügyet megragadott, hogy apámmal kapcsolatba lépjen, abban a reményben, hogy az összes lehetséges trükköt bevetve újra meghódítja. Végül is ő csupán egy lány volt, akitől elvették a fiatalságát. Ahogy visszagondolok, nem véletlenül hívtam mindig Domenico nagypapát „papának” és Luisa nagymamát „mamának”, míg anyámat egyszerűen „mamácskának” szólítottam.

Fiatal lányként anyámból, Romilda Villaniból sugárzott a vonzerő, és nagyon tehetséges volt. Nem érdekelte az iskola, de nagyon szépen zongorázott, és egy ösztöndíjnak köszönhetően sikerült bejutnia a nápolyi San Pietro a Majella konzervatóriumba. A záróvizsgán Liszt La campanella című darabját játszotta; dicsérettel és kitüntetéssel diplomázott. A nagyszülők szűkös anyagi helyzetük ellenére vettek neki egy rövid zongorát, amely impozánsan ékeskedett a ház kicsi nappali szobájában. De az ő álmai magasabban szárnyaltak, s ennek oka talán a nyugtalan szépsége volt.

A Metro Goldwyn Mayer egyik versenye ringatta illúziókba. A szervezők a filmcsillagok királynője, Greta Garbo hasonmását keresték Olaszország egész területéről. Az akkor csupán tizenhét éves Romilda nem vesztegette az időt, és titokban megjelent a zsűri előtt azzal a meggyőződéssel, hogy nyerni fog. Igaza lett: mesébe illően meghódította a pódiumot, és nyert egy jegyet Hollywoodba. De mamával és papával nem lehetett beszélni: szóba sem jöhetett az elutazás. Másrészt Amerika valóban a világ túlsó végén volt.

A legenda szerint az MGM emberei még a szülők otthonába is ellátogattak, hogy meggyőzzék őket, de leszegett fejjel, hitetlenkedve és csalódottan kellett távozniuk. A babérokat a második helyezett aratta le, Romilda pedig nem bocsátott meg a szüleinek, és amint lehetett, elhagyta őket, hogy álmai nyomába eredjen: Rómába és a Cinecittàba. Ott minden adódó lehetőséget megragadott volna, bármi áron.

De ez a fiatal nő, „Pozzuoli Garbója” egyvalamit nem vett számításba: a szerelem kiszámíthatatlanságát. Végzetes találkozása Riccardo Scicolone Murillóval az utcán történt, a Cola di Rienzo úton, 1933 egy őszi estéjén. A férfi jóképű, magas, elegáns volt, és tudott bánni a nőkkel. Azonnal lenyűgözte a dicsőséget kereső, csodálatos lány, és meghódításához azt látta a legjobbnak, ha biztatni kezdi: eljátszotta, hogy a filmiparban dolgozik, ami egyáltalán nem volt igaz. Mivel a lány addigra már pontosan tudta, milyen hosszú a filmszerepre jelentkezők sora, hihetetlennek tűnt számára, hogy végre találkozott álmai hercegével.

A húszéves Riccardo rendelkezett némi pénzzel, családja nemesi származású volt. Miután mérnöki tanulmányait megszakította, határozott időre szerződtetett dolgozóként az állami vasúttársaságnál talált munkát, a Róma–Viterbo szakaszon. A szenvedély hamarosan egy, a városközpontban lévő kis szállodába vitte őket, ahol hosszú, szerelmes éjszakákat töltöttek el. De egyszer csak jöttem én, összetörve az álmaikat. Amikor Riccardo megtudta, hogy Romilda állapotos, összezavarodott, és lassan elhidegült a lánytól. Nem szerepeltem az életével kapcsolatos tervei között, ahogy anyám sem szerepelt bennük soha.

Hogy megvédje lánya becsületét, mama egykettőre Rómában termett, a mindent helyrehozó házasságkötést követelve. Már majdnem úgy tűnt, hogy sikerül meggyőznie Riccardót, azonban felmerült egy látszólag jelentéktelen akadály: a férfi nem bérmálkozott, és ezt most nehezebb volt orvosolni, mint gondolták. Az esküvőt nem tartották meg, de apám akarva-akaratlanul egy cseppnyi kék vért adott nekem a családnevével együtt. Furcsa belegondolni, hogy sosem volt igazi apám, viszont kárpótlásul Pozzuoli vicomtessének, Caserta nemzetes asszonyának hívhatom magam. A címet a Hohenstaufen család tagja, Licata Scicolone Murillo márki adományozta.

Egy bölcsességgel és szegénységgel teli ládika

1934. szeptember 20-án születtem a római Santa Margherita klinika leányanyák számára kialakított osztályán. Vézna voltam és csúnyácska. Ahogy mondani szoktam, egy bölcsességgel és szegénységgel teli ládika volt a kelengyém. Mamácska folyton azt követelte, hogy tegyenek egy karszalagot a csuklómra, mert attól rettegett, hogy elcserélnek a bölcsőben. A kétségek közt gyötrődő, biztos kilátások nélküli Riccardo egy pillanatig azt remélte, talán édesanyja, Sofia befogad minket. Lekötelezettségét Romilda azzal próbálta kifejezni, hogy az ő keresztnevét adta nekem. Riccardo ez alkalommal is tévedett. Szobát bérelt hát nekünk egy panzióban, és néhány hétig együtt laktunk, úgy, mint egy igazi család. Vagy majdnem.

Sajnos azonban nem volt elég pénz, hiányoztak az előfeltételek és minden egyéb. Apám túlságosan büszke volt ahhoz, hogy bármilyen állást elfogadjon, viszont nem volt meg a képzettsége azokhoz a munkákhoz, amelyekre vágyott. Anyámnak elapadt a teje, és komolyan aggódni kezdett az egészségem miatt. Félelme beigazolódott egy napon, amikor a ház gazdasszonyára bízott, mialatt ő munkát keresett. Amikor hazaért, a halál küszöbén talált: az asszony – nem tudni, mennyire vezette a jó szándék – egy kiskanál lencsét adott nekem, amely majdnem átsegített a túlvilágra. És Riccardo? Szokás szerint eltűnt.

Romilda az egyetlen szóba jöhető megoldást választotta. Sikerült valahogy vonatjegyet vennie Pozzuoliba, és hazatért. Pénz nélkül, férj nélkül, karjában egy haldokló újszülöttel, lelkében a bűntudattal, hogy tönkretette családja hírnevét – helyzete egyáltalán nem volt irigylésre méltó. Hogyan fogad majd minket a Villani család? Kétségbeesésében attól félt, hogy ők is eltaszítják maguktól. A mama jött ajtót nyitni. Elég volt egy pillantást vetnie ránk, és máris kitárta az ajtót, megölelt minket, mintha mindig is ott laktunk volna. Elővette a brandyt, a díszpoharakat, és miután meghatottan pohárköszöntőt mondott, azonnal a gondjába vett.

„Itt anyatejre van szükség” – jelentette ki azonnal. Hívatták a Campanila-szerte ismert Zaranella dajkát. A túlélésemért a Villani család fogadalmat tett Szent Januáriusznak, és hónapokra lemondtak a húsevésről: minden húst Zaranellának adtak, aki sűrű és tápláló tejként szolgáltatta azt vissza. Senki sem panaszkodott emiatt az áldozat miatt, sem Domenico papa, azaz Mimì, sem Guido és Mario nagybácsi, sem pedig Dora nagynéni. Egységben az erő, a családtagok mindig is így gondolkodtak.

Zaranella teje azonban nem volt elég ahhoz, hogy rendbe hozzon. „Ez a kislány beteg – állapította meg az orvos, miközben a szamárköhögéstől gyötört mellkasomat hallgatta. – Jót tenne neki egy kis hegyi levegő…”

Ezért Luisa mama felkészült, hogy otthagyja a tengerparti kis lakást, és az egész családot magasabbra költöztesse, a Solfatara útra. Ez jó választásnak bizonyult. Csak egy séta kellett a friss esti levegőn ahhoz, hogy megnyúlt arcomra szép mosoly üljön ki. „Megmenekült” – mondta magának mama, és végre nyugodtan visszatérhetett hétköznapi aggodalmaihoz.

Az alacsony és köpcös Mimì papa részlegvezető volt az ansaldói lőszergyárban, amely miatt Pozzuoli éveken át szörnyű bombázások célpontjává vált. Keményen dolgozott, a korához képest túl sokat, és esténként kimerülten tért haza. Olyankor csak az újságjára és egy kis nyugalomra vágyott. Ehelyett egy nagy családot talált otthon, és hatalmas felfordulást, amit a mama igyekezett tőle telhetően, nagy akarat- és képzelőerővel irányítani. A két fiú gyárban dolgozott, jóllehet csak alkalmi munkásként, Dora nagynéni pedig gépírónő volt. Azonban keresetük együtt sem volt elegendő ahhoz, hogy minden este vacsora kerüljön az asztalra.

Valójában a mama főztjének legfőbb hozzávalója – sokkal inkább, mint a kenyér vagy akár a szeretet – a képzelőerő volt. Emlékszem a főtt tésztára babbal, amely vidáman fortyogott kicsiny konyhánkban, ragualap és – amikor éppen volt – aprított szalonna illatát árasztva a levegőben. Ez volt az otthon illata, a család illata, amely megvédett minket a bombáktól, a haláltól és az erőszaktól. Még ma is elsírom magam, amikor megérzem ezt az illatot. És emlékszem még a farinellára,{4} a sütőtökös tésztára, a panzanellára{5} és a szárított, főtt gesztenyére… Szegény konyha volt a miénk, a semmiből főztünk. Mégis, a háborúval járó éhínséghez viszonyítva fejedelmi volt, különösen a hónap végén, amikor Mimì fizetése félig-meddig Luisa ragujában végezte. Ez egy olyan ínyencség volt, amelyet nem lehet elfelejteni.

A Solfatara úti bérháznak vörösmárvány bejárata volt, árnyalata olyan csodálatos, hogy nem kellett volna szégyenkeznie a hollywoodi villák mellett, amelyeket később láttam. Meleg, narancssárgára hajazó vörös színével az igazi nápolyi stílust képviselte. Amikor évekkel később újra láttam, másnak tűnt, szomorú, lilás árnyalat lepte be. Talán az idő vagy a háború okozta sérülések miatt, de az is lehet, hogy a látásom lett homályosabb.

A lakás kicsi volt, de kinyílt, mint egy harmonika, hogy mindnyájunkat befogadjon. Azért is, mert a család tovább nőtt. Anyám, hogy keressen némi pénzt, Pozzuoli és Nápoly kávéházaiban és vendéglőiben zongorázott. Időnként egészen Rómáig elment azért, hogy Riccardóval találkozzon. Így történt, hogy egy napon reszketve jelent meg a szülei előtt, és bejelentette, hogy ismét gyermeket vár.

„Hát igen, Isten a sebekbe szórja a sót” – felelte Mimì, beletörődve, hogy önfejű és zabolátlan lányából hiányzik a józan ítélőképesség. Ez alkalommal az ifjú, gazdag Scicolone elkerülte a csapdát, és hallani sem akart felőlünk. Maria húgom 1938-ban, születésekor a Villani nevet kapta, és még sokáig ezt a családnevet tartotta meg.

Körülbelül ötéves koromban találkoztam újra apámmal. Mamácska írt neki egy levelet, amelyben közölte, hogy nagyon beteg vagyok; mindezt csak azért, hogy rávegye, jöjjön el hozzánk. Így, kivárva a megfelelő alkalmat, apám megérkezett, és hozott nekem egy gyönyörű kisautót, égszínkék pedálokkal, piros kerekekkel, oldalára a becenevem volt felírva: Lella. Annyira megilletődtem ettől a találkozástól, hogy még a szemébe sem mertem nézni, már csak azért sem, mert Mimìt tartottam apámnak, senki sem tudott volna a helyébe lépni. Időnként eltűnődöm, vajon ez rosszulesett-e Riccardónak. Tény, hogy még mindig megvan az a kisautó, sértetlenül őrzöm a lelkemben.

Máskor egy görkorcsolyát hozott nekem, amellyel boldogan száguldoztam a kapualjban. Maria mindennap nyaggatott, hogy adjam kölcsön neki. És én, a szadista nővér csak olyankor adtam oda, amikor épp frissen megolajoztam. Szegény kis Maria, mekkorákat esett!

Közben éltem az életem, ahogy tudtam, egy vékony, de félénkséggel sűrűn átszőtt fátyol mögé bújva. Igen, nehéz elhinni, de valóban félénk voltam, talán már a helyzetünk miatt is. Nem volt apám, anyám pedig túlságosan szőke, magas, tüzes, és mindenekfelett hajadon volt. Zavarba ejtett különös, szokatlan szépsége. Egy normális és biztonságérzetet adó anyáról álmodtam, fekete hajjal, gyűrött köténnyel, tönkrement kézzel és fáradt szemmel. Olyanról, amilyen a mama volt, vagy Antoinette, akinek az arckifejezésével negyven évvel később újra találkoztam az Egy különleges napban.

Imádkoztam Istenhez, hogy mamácska ne jöjjön értem az iskolába, mert szégyelltem magam a társaim előtt. Abban az apácák irányította intézetben, ahova jártam, mindig elsőként léptem be az osztályba, vagy utolsóként, amikor már mindenki a helyén ült. Attól féltem, hogy csúfolódni fognak velem. Tudvalevő, hogy a lányok nagyon gonoszak tudnak lenni. Rendes és szorgalmas voltam, úgy tettem a kötelességem, mint egy kis katona, de mások között kényelmetlenül éreztem magam. Meg azért is, mert nagyon sötét bőrű és nagyon sovány lévén, mindenki „Piszkafának” hívott.

Volt azonban egy barátnőm, egy igaz barátnőm, aki egy életen át elkísért. Már nincs közöttünk: amikor elment, magával vitte a gyermekkoromat, annak minden – jó és rossz – ízével. Adelének hívták, és ugyanazon a körfolyosón laktunk. Amint felébredtünk, a lépcsőnél találkoztunk, és estig együtt voltunk. Az elemi iskola után szétváltak útjaink – ő szakiskolába ment, én tanítóképzőbe –, de valójában semmi sem tudott már elválasztani minket.

Az ő családja valamivel kevésbé volt szegény, vagy talán kevésbé népes, mint a miénk. Így a születésnapjára mindig kapott egy babát, amellyel aztán közösen játszottunk. Nekem viszont a nagymamám szenet hozott vízkeresztkor, azt mondogatva, hogy rosszul viselkedtem. De miközben ezt mondta, szelíden nézett rám, hogy megértesse, ez nem igaz, és a valódi ok ismét a pénztelenség.

A háborúval az éhezés is nagyobb lett: gyakran nem tudtam ellenállni annak az illatnak, amely Adeléék konyhájából áradt, és reménykedve mentem közelebb. Néhány alkalommal, de azért nem túl gyakran, az édesanyja meghívott ebédre.

Amikor sok évvel később visszatértem Pozzuoliba, hogy egy tévéműsor különkiadását forgassuk, Adelét is meghívattam. Attól a perctől kezdve többé nem váltunk el addig a napig, amikor nem vette fel a telefont. Születésnapom volt éppen, az egyik legszomorúbb, amire emlékszem. Adelének agyvérzése volt, és kerekesszékbe kényszerült. Halkan sírdogált, amikor a lányai rólam, rólunk, kislánykorunkról meséltek neki.

Az iskolában elbűvöltek az árva lányok, akiket az apácák mindig az utolsó sorba ültettek azért, hogy hangsúlyozzák keserű sorsukat. Én közvetlenül eléjük ültem, mintha úgy érezném, félúton vagyok az ő balsorsuk és egy olyan normális élet között, amelyben nincs részem. Nagyon szerettem volna meglátogatni a zárdához csatolt árvaházat, de a két intézményt egy nagyon hosszú, széles lépcsősor választotta el egymástól, s ezt teljes mértékben elzárták előlünk.

Az apácák szigorúak voltak, és én féltem tőlük, még akkor is, ha odafigyeltek rám. Amikor büntettek bennünket, ki kellett nyújtanunk a kezünket, hogy megvesszőzzék; azonban az én kezemhez még csak hozzá sem értek soha.

Igaz, hogy félénk voltam, de szerettem szembemenni az árral. Amikor Sofia nagymamának ünnepélyesen bejelentettem az elsőáldozásomat, addigra valójában már magamtól áldoztam, valamivel korábban, nagy titokban. Elmentem a templomba, beálltam a sorba, letérdeltem a pap elé, és a szemem lesütve azt mondtam: „Ámen.” Miután hazaértem, mamának elmeséltem a kalandomat, abban a meggyőződésben, hogy boldog lesz, amiért van egy szent unokája. „Mit tettél! Mit tettél!” – kiabálta kétségbeesve többé-kevésbé szándékolatlan szabályszegésem miatt: hogy Isten elé mentem a magam ösztönös módján. Még ma is keresem, és olykor megtalálom, a legváratlanabb helyeken.

Azok az éjszakák az alagútban

Hatéves voltam, amikor kitört a háború, és tizenegy, amikor véget ért. A szemem tele volt olyan képekkel, amelyeket nem tudtam többé kitörölni. Ha az első emlékeimre gondolok, újra hallom a bombákat, a légvédelmi szirénát, és érzem a maró éhséget. És azután a hideget, a sötétnél is nagyobb sötétséget. Időnként váratlanul visszatér a félelmem. Hihetetlennek tűnik, de még ma is felkapcsolt villannyal alszom.

Először a németek érkeztek, akik kezdetben a szövetségeseink voltak. Délelőttönként a ház előtt meneteltek: magasak voltak, szőkék, kék szeműek. Elragadtatva, félelemmel vegyes izgatottsággal figyeltem őket az ablakból. Gyermekfejjel nem tűntek sem gonosznak, sem veszélyesnek, de a nagyszüleim, ahányszor akaratlanul meghallottam beszélgetésüket, zsidókról és deportálásokról beszéltek, kínzásokról és letépett körmökről, megtorlásokról és árulásokról, és mindezek teljesen más képet festettek szövetségeseinkről. Ilyenkor beszaladtam a konyhába, és kérdezősködni kezdtem, de ők elutasítottak: „Semmit sem mondtunk” – válaszolták közömbösen.

Az az igazság, hogy a ciklon magjában voltunk, és tudtuk, hogy hamarosan észrevesznek minket. Lassacskán minden leállt – az iskola, a Sacchini filmszínház, a téren játszó zenekar koncertjei –, minden, kivéve a bombákat.

A szövetségesek számára Nápoly jelentette az egyik fő célpontot: a Földközi-tenger egyik legjelentősebb kikötője volt, az Észak-Afrikába vezető út középpontjában. Ráadásul Tarantóval és La Speziával együtt otthont adott a flottánk egy részének. A várost fontos ipari övezet vette körül, amely a régiót stratégiai szempontból még fontosabbá tette: Baia Domizia, Castellammare di Stabia, Torre Annunziata, Pomigliano, Poggioreale, Bagnoli és nem utolsósorban a mi Pozzuolink. Bár a háború kezdetén a támadások a katonai célpontok ellen irányultak, egy adott pillanattól kezdve szőnyegbombázás indult a város és a tengerpart fölött. Beletelt egy kis időbe, amíg felfogtam, hogy az égen feltűnő csíkoknak semmi közük nincs a Pompeji Madonna ünnepének tűzijátékához. A bombák házakat és iskolákat találtak el, templomokat és kórházakat, lakhelyeket és piacokat. Mindenre emlékszem, mintha tegnap történt volna.

Amint megkezdődött a szirénázás, a vasúti alagútba szaladtunk menedékért, a Pozzuoli–Nápoly vonalon. A vasútvonal, a többi közlekedési útvonalhoz hasonlóan, kiemelt célpont volt, de az alagút megfelelő védelmet nyújtott nekünk. Matracokkal érkeztünk, amelyeket a vágányok melletti kavicszúzalékra terítettünk. Középre tömörültünk, mert veszélyes volt a kijárat közelében tartózkodni, és felkészültünk rá, hogy ott töltjük az éjszakát, amely hol nyirkos és hideg, hol fülledt és levegőtlen volt. Az alagutat mindig elözönlötték az egerek és a svábbogarak, megtelt a repülők fülsértő zajával és az aggodalommal, hogy onnan már nem fogunk élve kijutni.

Az alagútban megosztottuk egymással azt a keveset, amink volt, bátorítottuk egymást, sírtunk, megpróbáltunk aludni, veszekedtünk, sőt egyes nők néha ott szültek. Mind együtt voltunk, egymás hegyén-hátán, ordítva és egymást vigasztalva, és remélve, hogy véget ér ez a rémálom. Majd hajnalban, fél öt körül kisiettünk, hogy ne sodorjon minket magával az első vonat.

A bombázások gyakran váratlanul kezdődtek – a szirénák nem mindig működtek –, és én annyira megijedtem, hogy öltözködés helyett vetkőzni kezdtem. Sokszor előfordult, hogy az első repülők még otthon, meztelenül leptek meg… Anyámmal lélekszakadva rohantunk a menedék felé, de egyik este egy bombaszilánk megsebesítette az állam. Rettegve és vérezve érkeztem az alagútba: sérülésem nem volt komoly, de maradt utána egy kis heg, amely a későbbiekben, néhány hónap múlva, váratlanul ételt hozott nekünk ajándékba.

Az éhség volt gyermekkorom meghatározó élménye.

Időnként, amikor elhagytuk a menedéket, mamácska elvitt minket vidékre, valamivel Pozzuolin túlra, ahol a pásztorok barlangjai voltak. A nagybácsikám egyik barátjától szereztek nekünk egy pohár friss, a tehén táplálkozása után azonnal lefejt tejet, amelyet ’a renneturának{6} neveztek. Sárga volt és sűrű, mint a vaj, és többnapos koplalásért is kárpótolt. Igen, mert minél tovább tartott a háború, és minél sűrűbbé váltak a bombázások, annál kevesebb lett az élelmiszer és a víz. A fejadagok nem voltak elegendők, a szállítmányok elakadtak, a bombák tönkretették a vízvezetékeket. Az emberek a végletekig kimerültek.

Mama Sticchione asszonyhoz szokott küldeni vásárolni; egyfajta nyitott számlánk volt nála, amelyet egy barna kenyércsomagoló papíron vezetett. Olykor már a hónap harmadik napján elfogyott a pénzünk, és ő ilyenkor hitelt adott nekünk, magában dünnyögve: „Megint így állunk…”

Egyébként mindannyian többé-kevésbé ugyanabban a csónakban eveztünk. Nyolc kávészemet vásároltam egy kiskanálban, azaz cuppetiellóban, amelyeket aztán a nagymamám megőrölt, és az árpa „álruhába öltöztetésére” használt. Járt nekünk még egy hosszúkás kenyér, hozzá egy kis cipóval (ezt a kiegészítést ’a jontának nevezték), amely azonban sosem ért célba, mert nem tudtam ellenállni az éhségnek, és megettem, mielőtt hazaértem volna. A nagymamám megkérdezte: „Ma addò sta?”{7} – majd jobbnak látta, ha nem kezd el dühöngeni. Teljes szívéből szeretett, és roppantul bántotta, amikor szenvedni látott.

Az idő múlásával már nem vásároltunk többé, nem volt sem pénz, sem pedig ellátmány. Akadtak olyan napok, amikor egy morzsányit sem ettünk. Nanni Loy Nápoly négy napja című filmjének egyik gyönyörű jelenetében az egyik aprócska főszereplő olyan kétségbeesett mohósággal veti rá magát egy cipóra, hogy kislánykori önmagamra ismerek rá benne. Az a négy híres nap 1943 szeptemberében, amikor Nápoly fellázadt a németek ellen, egy szörnyű időszak csúcspontja volt, és egy új kezdet hajnalát jelezte.

Néhány hónappal korábban, amikor Pozzuoli bombázása elviselhetetlenné vált, elrendelték a város kiürítését. Mivel nem volt más választásunk, Nápolyban kerestünk menedéket, a mama rokonainál, a Mattia családnál. A két nagybátyám, Guido és Mario, akiknek sikerült kibújniuk a katonai szolgálat alól, előjöttek búvóhelyükről, és csatlakoztak hozzánk, de a vonaton veszélybe kerültek: egy adott ponton felszálltak a németek, és kevés hiányzott ahhoz, hogy elkapják őket. A velünk egy fülkében utazó két apáca egy pillanat alatt a ruhája alá rejtette, és így a legrosszabbtól mentette meg őket. Később ez egyfajta legendává, családi anekdotává vált. De akkor nem nevettünk ezen. Csupán mély hálát éreztünk a két apáca iránt, akik a saját bőrüket vitték vásárra két idegen miatt.

A Mattia család viszont nem volt túl vendégszerető. Ahhoz nem volt bátorságuk, hogy elkergessenek bennünket, de elég bosszúsan fogadtak minket a házukba. Én csont és bőr voltam, míg Maria tífuszt kapott, amely egyébként az egész városban tombolt.

Anyám ennivalót kéregetett nekünk, de nem mindig járt sikerrel. Hozott nekünk egy krumplit, egy marék rizst vagy azt a kőkemény héjú fekete kenyeret, amely a késre ragadt, mivel a belseje nedves és vizes volt. Mi, lányok mindig a házban maradtunk, nem hagytuk el a támaszpontot, nehogy a Mattia család kizárjon minket. Kenyértésztából gyurmáztunk kis bábukat, amelyeket kitettünk száradni az ablakpárkányra, majd a következő reggelen kiéhezve megettük az egészet.

Egyik este Romilda az ablakból megpillantott egy babakocsit toló asszonyt, kezében bevásárlószatyorral. Anyai együttérzésére számítva rávetette magát, és könyörgött egy darabka kenyérért, miközben sovány arcunkra mutatott. Az anya meghatódott, és megosztotta velünk a kenyerét.

Szeptember 8-án a németek hirtelen megszállókká váltak, és vasgyűrűbe szorították a várost. Megérezték a vereség szelét, ezért kegyetlenül és válogatás nélkül vezették le rajtunk csalódottságukat. Az éhségtől, a betegségektől és a bombáktól meggyötört nápolyiak mindezt nem hagyták szó nélkül. Emlékszem arra a napra, amikor letartóztattak egy ifjú tengerészt, akinek egyetlen bűne az volt, hogy a fegyverszünet hírére, a béke közeledtének reményében örömujjongásban tört ki. Az egyetem lépcsőjén lőtték agyon a nép szeme láttára, melyet arra kényszerítettek, hogy tapsoljon.

A város váratlan lázadása egyik kerületről a másikra, házról házra terjedt, és minden korosztály és társadalmi réteg részt vett benne. A tizennyolc és harmincöt év közötti férfiakat a németek behívatták kötelező munkaszolgálatra: a harmincezerből százötvenen jelentek meg. Immár nyílt háború dúlt. Még az utcagyerekek is részt vettek benne, és a lázadás hőseivé váltak. Négy nap múlva a németek megegyeztek a felkelőkkel, és kivonultak. 1943. október 1-én Clark tábornok bevonult a városba a szövetséges csapatok élén.

Az első katona, akit megláttam, szoknyát viselt, a skót csapatokhoz tartozott, akik a város utcáin vonultak végig a gyerekek nevetése és ujjongása közepette. Az amerikaiak azonnal elkezdtek karamellát, kekszet és rágógumit osztogatni. Egy katona letört nekem egy csokoládédarabot, de én nem tudtam, mi az, és nem mertem megkóstolni. Hazavittem egy doboz instant kávét, amelyet Luisa nagymamának adtam. Beletelt egy kis időbe, míg rájött, hogy csak forró vizet kell adni hozzá, hogy olyan italt készítsünk belőle, amelynek már az ízét is elfelejtettük.

Magányos fenyő

Gyalog tértünk vissza Pozzuoliban lévő házunkba, Mario nagybácsi a vállán vitte a még mindig beteg Mariát. A bérházunk csúnyán megrongálódott, de még a helyén állt. Az újrakezdés ideje volt ez, az ablakkeretbe helyezett kartonpapíroké, a sorban állásé a feketepiacon. Az éhséghez és a szomjúsághoz tetvek társultak, amelyek hónapokon át kínoztak minket, amíg végül sikerült elpusztítani őket egy „nagyszerű” amerikai találmány, a DDT segítségével. A vérszívók eltűnése volt számomra az egyértelmű jele annak, hogy a háború valóban véget ért.

A szövetségesek elkezdtek valódi ételt osztani – még fehér kenyeret is, amely igazi luxus volt nekünk –, és a gazdák lassacskán visszatértek a földeket művelni. Csak a hideg maradt, amelytől még a lélegzetünk is elakadt. Időközben, egy kis unokatestvér érkezésével kilenctagúra bővült a család: összezsúfolva üldögéltünk a konyhában, amely a ház legmelegebb helyisége volt. De a kinti világ még mindig rettegett a félelemtől.

A házunk bejáratát egy francia tiszt által irányított marokkói katonaosztag foglalta el. Semmi tiszteletet nem tanúsítottak irántunk, úgy viselkedtek, mintha a saját házukban lennének, reggeltől estig tivornyáztak. Jelenlétük nyugtalanító volt, és időnként az ajtónkon dörömböltek, megzavarva az álmunkat. Évekkel később az ő emlékük bukkant fel az Egy asszony meg a lánya forgatásán, ez segített, hogy hitelesebben játsszam el azt az oly intenzív, oly nehéz szerepet. Délelőttönként, amint a lépcsőn lefelé az iskolába igyekeztem, a kapualj tele volt óvszerekkel, amelyek rendeltetéséről természetesen mit sem tudtam. Egyik nap összeszedtem egyet, azt gondolván, hogy léggömb. Ugyanúgy, mint az elsőáldozás alkalmával, most is lelkesen rohantam mamához, kezemben tartva kis trófeámat. És újból rá kellett jönnöm, hogy hatalmasat tévedtem. A nagymamám nem engedett többé oda – „Nincs több lufi!” –, és váltott néhány szót a francia tiszttel, aki attól a naptól fogva az emberein tartotta a szemét.

Anyám újra elkezdett zongorázni, a házunkkal szemben lévő, égszínkék falú vendéglőben. Gyakran az időközben felépült húgom is csatlakozott hozzá: „A magányos fenyő hallgatja a szélbe kiáltott búcsúszót…” Maria, kislány létére, már érett művész volt. Én csodálva néztem, és mint mindig, elszégyelltem magam, míg az amerikai katonák fellelkesedtek, és otthon érezték magukat. Éppen innen eredt az ötlet, hogy vasárnap délutánonként a legszebb szobánkban lássuk őket vendégül, hogy egy afféle házi kávéházat nyitva néhány lírát keressünk. Mama a feketepiacon vásárolt alkoholból és a cseresznyés Stregából kevert, házilag készített brandyvel kínálta őket, mamácska zongorázott, míg a katonák Frank Sinatra és Ella Fitzgerald dalait dúdolták. Ami engem illet, én a kiürült vizesüvegekkel szaladgáltam, hogy újra megtöltsem őket, és igyekeztem megtanulni boogie-woogie-t táncolni.

Vendégeink egyike volt az a katona, aki észrevette a heget az államon, majd elvitt a táborukba, ahol egy orvos csodával határos módon eltüntette a kis sebet. De így sem volt elégedett, ezért ellátmánnyal teli dzsippel küldött minket haza. Még stortariellit, fehér lisztből készült rövid tésztát is kaptunk. Olyan volt, mintha álmodnánk.

Abban az időszakban mamácska megpróbált zongorázni tanítani, aminek nagyon örültem, de amikor melléütöttem, annyira ideges lett, hogy felpofozott, ezért abba kellett hagynom a zongorázást. A Sacchini filmszínházban vetített filmekkel vigasztaltam magam.

Amint véget ért a háború, az amerikai filmek elárasztották a mozikat, és nekem már a könyökömön jött ki a Vér és homok.{8} Halálosan beleszerettem Tyrone Powerbe és Rita Hayworth rézvörös hajába. Ez után következett a Párbaj a napon, amely hasonlóképp ámulatba ejtett. Amennyire magányos voltam, elvesztem Jennifer Jones és Gregory Peck sóvár tekintetében, és arról álmodoztam, hogy olyan leszek, mint ők. Nem a sztárok életmódja bűvölt el, mint inkább az a képességük, amellyel ki tudták fejezni, ami bennük rejlik.

Szerettem tanulni, még ha az érdeklődésem idővel lanyhulni kezdett is, és az utolsó évben a bizonyítványom tele volt négyesekkel és hármasokkal. A házi feladatokkal megvártam, amíg a család tanult embere, Dora nagynéni hazatér a munkából. De olyan fáradt volt, hogy gyakran elaludt egy latin fordítás és egy nyelvtani feladat között. „Nagynéni, scetate,{9} ébredj fel!” – suttogtam neki kissé bűntudatosan.

A kémiatanárnő – a franciatanárnőhöz hasonlóan – imádott. Mindig is könnyen tanultam nyelveket, ami sokat segített a karrieremben. Akkor még nem is gondoltam a színészi pályára; apám akaratához hűen tanárnő szerettem volna lenni. Legalábbis így emlékeztem.

Aztán sok-sok évvel később nagyon megdöbbentem, amikor Pozzuoliba visszatérve véletlenül rátaláltam az akkori füzetemre, amelyben ez állt: „Sofia Scicolone egy nap színésznő lesz.” Tehát valamilyen megmagyarázhatatlan okból bizonyára már akkor megéreztem, hogy mi lesz a jövőm.

Mégis, amikor Mariával a konyhában előkészítettük az előadást, és Luisa mama, aki varrónőnek született, segített nekünk kiszabni és összevarrni a jelmezeket, a húgom volt az, aki mindenki – családtagok és szomszédok – előtt fellépett. Én egy kis zugból figyeltem, és ezért is szégyelltem magam.

De a dolgok változni kezdtek. Elkezdtem nőni, a rút kiskacsa lassan hattyúvá vált. És, mindenekfölött, az akarat is érlelődött bennem, a szinte fizikai kényszerűség, hogy kifejezzem az érzéseimet, hogy gesztusokba és szavakba öntsem az összes felgyülemlett érzelmet, amelyet addig még nem sikerült tolmácsolnom. A nyílt tengerbe szerettem volna vetni magam. De türelmesnek kellett lennem, mert még nem tudtam úszni.

II.
A MESÉK MŰHELYE

Hercegnők hintóban

Az átalakulás, ahogy csúf kiskacsából hattyúvá lettem, a Sogno{10} címlapján figyelhető meg, amely elsárgultan tűnik elő egy másik korszakból, hogy felébressze az emlékeim. A magazinon 1951-es dátum szerepel, és egy régi, csaknem elfeledett néven említ: Sofia Lazzaro.

A háború véget ért, Olaszország újra élni kezdett, az emberek pedig álmodozni. Még nekem is nehéz felismerni a fotóregények hősnőjének sóvár tekintete mögött azt a Piszkafát, aki nem sokkal azelőtt voltam. Az igazság az, hogy néhány évszak leforgása alatt megváltozott az alakom, az arcom és a nevem. De még a lakhelyem is: másik városba költöztem.

Igazi forradalom volt ez, kiszámíthatatlan, mint minden forradalom. Néha előfordul, hogy az idő hirtelen felgyorsul, hogy a régi félelmek új kihívásoknak adják át helyüket, és minden új arcot ölt, mialatt ismeretlen és előre nem látott utakra lépünk.

A kamaszkor a társaimhoz képest későn köszöntött rám, amikor szinte már nem is vártam. Tizenöt éves korom hajnalán formás és napsütötte, élettel és ígéretekkel teli testben találtam magam. Amikor Pozzuoli utcáin sétáltam, a fiúk utánam fordultak, és füttyentettek.

Először a testneveléstanárom figyelt fel változásomra. Jóképű és jó kiállású fiatalember volt, és a világról úgy vélekedett, mintha az egy egyszerű talajgyakorlat lenne. Egy tavaszi napon komoly tekintettel, kalapjával a kezében megjelent nálunk, hogy feleségül kérjen.

– Romilda asszony, igaz érzelmeket táplálok a lánya iránt. Lakásom és még biztos állásom is van. Ha beleegyezik, már szeptemberben megtarthatnánk az esküvőt.

– Kedves tanár úr, nagyon sajnálom, de erről még nem időszerű beszélni: Sofia még túl fiatal a házassághoz.

Mamácska finoman, de habozás nélkül kikosarazta első kérőmet. Sajnálta azt a tanult fiút, azonban velem más tervei voltak. Én bizonyos távolságból figyeltem a jelenetet, mintha engem nem is érintene, de valójában megkönnyebbültem. Még meg kellett értenem, ki vagyok, és elképzelnem, milyen lehet a házasság.

Volt egy másik fiú is, aki egy időre felkeltette a figyelmemet. Manliónak hívták, és La Pietrában lakott, Pozzuolitól néhány vonatmegállóra. Az utcán láttuk meg egymást, kölcsönös vonzalom támadt bennünk, és egy délután elmerészkedtem kis világom határain túlra, hogy találkozzak vele. Csak a kivörösödött szemére és a hevességre emlékszem, amelyre nem voltam felkészülve. Talán ivott előtte, talán csak a fiatalság tüze okozta, tény, hogy megrémültem: nem voltam készen erre, és elrohantam anélkül, hogy hátranéztem volna. Ha kívülről már igazi nőnek néztem is ki, belül még csak egy félénk és zárkózott gyerek voltam. Éreztem, hogy bele kell vágnom valamibe, de nem tudtam, mibe, és azt sem, hogyan. És talán azt sem tudtam, miért.

Az ugródeszkát a nápolyi sajtóklub kínálta. Sose mentem volna oda, ha mamácska nem visz magával, dacolva a félénkségemmel és a szegénységünkkel. Egyfajta tündérkeresztanya volt, aki minden várakozás ellenére elviszi Hamupipőkét a bálba. Ez van, az életem azon évei a valósággá vált álom ízét hordozzák.

Egy nap, 1949 őszén beugrott hozzánk az egyik házbéli szomszédunk, kezében egy újságkivágással. A délutáni napilap, a Corriere di Napoli szépségversenyt hirdetett, amelyen „A tenger királynőjét” és udvarhölgyeit választják majd meg. A győztesek hintóban fognak felvonulni a központ utcáin, csodálatos módon elvarázsolt királysággá alakítva a háború romjait.

Romilda szeme felcsillant, majd jelentőségteljesen összenézett a szomszédunkkal. Elérkezett a mi időnk, amit Romilda már régóta várt. Én a szokásos beletörődéssel válaszoltam neki: „Ha tényleg ragaszkodsz hozzá…” Bár nagy nehezen elő tudtuk teremteni az élelmiszerre való pénzt, mamácska semmiképp sem akarta kihagyni ezt a jövedelmezőnek tűnő lehetőséget. Ő a szülei miatt elszalasztotta élete nagy esélyét, és ezt nem tudta elfelejteni. Most mindent megtett volna azért, hogy revansot vegyen. Még nem értem el a versenyen való részvételhez szükséges minimális életkort, de ő feltupírozta a hajam, hogy idősebbnek nézzek ki, és fejest ugrott a vállalkozásba. Ezúttal a mama sem mert ellenkezni, és bár kissé kelletlenül, de ő is részt vett a dologban a maga módján.

Nincs bál megfelelő ruha és cipellő nélkül. Így esett, hogy Luisa leszedte a rózsaszín taftfüggönyöket a lakásból, és pillanatok alatt estélyi ruhát varrt belőlük, amely ha nem is lett kimondottan elegáns, legalább az alkalomhoz illett. Cipőből csak egy páram volt, az is sötét és kopott, de csak ki kellett fehéríteni egy kis festékkel, és máris újnak tűnt. „Madonna, kérlek, ne hagyd, hogy eleredjen az eső” – imádkoztak reszketve a tündéreim.

Így aztán mamácskával felszálltunk a Nápolyba tartó vonatra, egy harmadosztályú kocsiba. Hideg volt, és a ruhám fölé felvettem a mindennapi, egyetlen télikabátomat. Mindenki engem bámult, úgy néztem ki, mint aki karneválra készül. Elég lett volna egy fuvallat, egy vízcsepp, egy perc késés ahhoz, hogy a hintóm tökké változzon, és az álmom összetörjön.

A verseny a Chiaia úti filmszínházban, a Cineramában kezdődött, és a sajtóklubban végződött, a városházán, egy gyönyörű, de ma már igen rossz állapotban lévő palotában. Akkoriban ez volt a háborús pusztítás után lassan magára találó város legfőbb ékessége. Én úgy haladtam a sorsom felé, mint egy áldozati bárány az oltár elé, de amint beléptem, észrevettem, hogy felfigyeltek rám. Lehet, hogy a zsűri érdeklődését visszafogott viselkedésem keltette fel, amely annyira eltért a többi, talán nálam szerencsésebb lányétól, akik csoportokba verődtek, mint a libák. Vettem egy nagy levegőt, és bevetettem magam: a zsűritagok előtt, vagy – saját mondásom szerint – az Öböl ragyogó csillogásában a félénkség átadta a helyét a jókedvnek.

Mindig ez történik velem, még ma is: minden fellépés előtt átjár a félelem, de amint felkapcsolják a reflektorokat, elengedem magam, és nem tudom, hogyan, de sikerül a legjobbat kihoznom magamból.

Egy örökkévalóságnak tűnő idő után a zsűri meghozta döntését. Még mindig emlékszem arra az örömre, amikor meghallottam a nevem az éppen megválasztott udvarhölgyek nevei között. Csak félgyőzelem volt: nem én lettem a szépségkirálynő, de ez nem számított. Nem feleltem meg mindenben a klasszikus szépség követelményeinek, s ez minden bizonnyal bonyolította a dolgokat. Mégis, ez az értő szemek számára bizonyára jól látható különbözőség lehetett sikerem egyik titka. És abban a pillanatban elég volt hinni ebben.

Megrészegített a taps, a fényképezés, a sok interjú és a szép virágcsokor. Bemutatkozásom a világ előtt valóságos diadalmenet volt, és ez nagy erőt adott nekem. Egy zenekar kíséretében mentünk végig a belváros utcáin, s közben az emberek virágokat szórtak ránk: a szépségkirálynő egyedül ment egy aranyszínű fogatban, és mi, az udvarhölgyek mögötte. Caracciolo út, Partenope út, Municipio tér, Depretis út, Umberto korzó, a Nicola Amore tértől a Duomo úton a Cavour téren át, utána le a Roma útra (amelyet ma Toledo útnak hívnak), és újra a tenger felé. Későbbi eszemmel visszaemlékezve úgy tűnt, mintha egy De Sica-filmben szerepelnénk! A hetedik mennyországban jártam, nem törődve az esővel, amely mindent még romantikusabbá, még valószerűtlenebbé tett. Az évkönyvek megemlítették, hogy a Nápoly legszebb lányait ünneplők között jelen volt Tina Pica, Sergio Bruni, sőt Claudio Villa is.

Abban a pillanatban még nem volt világos számomra, hogy az a nap mennyire megváltoztatja majd az életutamat. Ahogy minden lány tette volna, én is inkább a jutalomra összpontosítottam, amely túl szépnek tűnt ahhoz, hogy igaz legyen: egy nagy, zöld levelekkel mintázott tapéta, amely a mamát tette boldoggá, egy asztalterítő tizenkét asztalkendővel, és nem kevesebb, mint huszonháromezer líra – akkora összeg, amekkorát még sosem láttam egyben azelőtt. De mindenekfelett egy vonatjegy Rómába, ami viszont ott helyben egyáltalán nem volt rám hatással. Mamácska azonban reszketett az izgatottságtól: kezünkben volt az útlevél a Cinecittàba.

Először is beíratott egy nápolyi színitanodába. A kurzus költségeit a zongoraórák díjából fedezte, mivel időközben újra elkezdett órákat adni. Valójában ez nem volt igazi iskola, inkább a művészeti ismeretek kincsestára, amely lehetővé teszi, hogy az ember elboldoguljon a nápolyi közegben. A Vezúv árnyékában lévő Actor’s Studio, ahol az első lépéseimet tettem, csakugyan egyetlen mester, Pino Serpe sokéves tapasztalatára épült, és azzal dicsekedett, hogy képes észrevenni a tehetséges diákokat. Hogy hogyan? Megtanította nekünk a mimikát. Az összes izmunkat megtanították arra a nagyon nehéz feladatra, hogy képesek legyenek kifejezni az emberi érzelmek teljes skáláját: rémületet, örömöt, elkeseredettséget, szomorúságot, meglepődést, erőszakosságot, reményt. A szemöldök volt az abszolút főszereplő. Az egész egy mókának tűnt, de ez a kis mimikai játék, amely arra kényszerített, hogy kiálljak mások elé, sokat segített, amikor a hamarosan rám váró fotóregények világával kellett szembenéznem.

Néhány évvel később, amikor már Hollywoodban kötöttem ki, kaptam egy levelet: „D’Amore vagyok, együtt jártunk Serpe óráira, t’arricuorde?”{11} Meghatott a tény, hogy ez a társam emlékezett rám. Én is jól emlékszem rá: vidékről jött, volt rá módja, így mindig evett. A mesternek kenyérrel, kolbásszal és tojással fizetett.

Serpe mester volt az, aki beajánlott egy próbafotózásra, és egy aprócska szerepet szerzett nekem Giorgio Bianchi Szívek a tengeren és Mario Bonnard A fogadalom című filmjében, és főként tájékoztatott arról, hogy a Metro-Goldwyn-Mayer statisztákat keres egy, az antik Rómában játszódó, nagy költségvetésű produkcióhoz. Ismét úgy tűnt, hogy mamácskának határozott elképzelései vannak, mert a nagyszülők akarata ellenére eldöntötte, hogy a fővárosba költözünk. Maria, aki még kisgyerek volt, és sokat betegeskedett, velük maradt, míg mi, tele lelkesedéssel és félelemmel nekivágtunk, hogy valóra váltsuk álmainkat.

Quo vadis?

Róma tárt karokkal várt ránk, vagy legalábbis úgy tűnt. Ugyanez nem mondható el apámról, akit Romilda felhívott, amint kiléptünk a pályaudvarról. Annyira tapasztalatlan volt, hogy még az érmékkel működő nyilvános készüléket sem tudta használni, ezért egy presszóból kellett telefonálnunk. Riccardo, aki – mint mindig – bizonytalan volt, fanyalogva beleegyezett, hogy az anyja lakásában találkozzon velünk, de világosan érezni lehetett, hogy váratlan érkezésünk miatt nyugtalanná vált.

Sofia nagymama megkínált egy pohár tejjel, és minden kérdés vagy kedves gesztus nélkül magunkra hagyott minket, hogy a nappali szobában várjunk apámra. Amikor belépett, papa egy szórakozott, neheztelő pillantást vetett rám. Nem tűnt meglepettnek, hogy majdnem felnőtt nőként lát viszont, és minden energiáját arra fordította, hogy lebeszéljen minket a tervünkről. Ha rajta múlik, azonnal vissza kellett volna fordulnunk Pozzuoliba, békében hagyva őt az új családjával, mivel időközben feleségül vett egy másik nőt, akitől két fia született: Giuliano és Giuseppe.

Még emlékszem arra a napra, amikor Pozzuoliba jött, hogy hírül adja anyámnak közelgő házasságát. Addig a pillanatig nem értettem meg azt a hatalmas szenvedést, amely körbevette őket, merthogy Riccardo mást sem tett, csak állandóan eltaszított minket magától. Amikor a kis Maria belépett a szobába, megvetően kérdezte: „Hát ez meg kicsoda?” Pedig nagyon jól tudta.

Sofia nagymama nappalijában mamácska természetesen nem hagyta, hogy első és egyetlen szerelme rideg viselkedése elbátortalanítsa, és egy pillanatra sem vette fontolóra azt a lehetőséget, hogy meggondolja magát. Inkább a távoli unokatestvérekhez fordult, az ő vendéglátásukat kérve. Ők is megpróbáltak hazaküldeni minket, de mivel ez nem sikerült nekik, kelletlenül felkínáltak nekünk egy heverőt. Nem törődtek a kényelmünkkel, de minket semmi nem tudott eltántorítani attól, hogy beteljesítsük sorsunkat. Római tartózkodásunk második délelőttjén elindultunk a Tuscolana útra, a „mesék műhelyébe”. Feketébe öltöztünk, hogy elegánsnak tűnjünk.

A nagybetűs Történelem a Cinecittàt sem kímélte: a filmgyárat a háború, az ország többi részéhez hasonlóan, romhalmazzá változtatta. 1943 novemberében az összes gépet északra vitték, és a nagy épületeket német hadianyag raktározására használták. A legfontosabb stúdiók közül hetet leromboltak a szövetségesek bombái. A város felszabadulásakor a területet menekülttáborrá alakították át, és a Pisorno di Tirrenia műhelyt az amerikai haderők logisztikai központnak rendezték be. Azok a munkások, technikusok, rendezők és színészek, akik nemet mondtak a salói fasiszták hívó szavára, elővették azt a néhány gépet, amit sikerült elrejteniük, és újra elkezdtek dolgozni, arra várva, hogy Olaszország többi része is felszabaduljon. A Róma, nyílt város felvételei 1945 januárjában kezdődtek, és a film szeptemberben került a mozikba, néhány hónappal a háború befejezése után.

Az olasz rendezők számára is elérkezett az idő az újrakezdéshez. Nulláról indultak, és szűkös forrássokkal, de rengeteg ötlettel láttak munkához. Sok mondanivalójuk volt, szép és erőteljes gondolatok, mivel az élet újra felpezsdült. A neorealista időszak hajnala volt ez, amely örökre megváltoztatta a filmtörténetet. Amíg Rossellini, De Sica és Visconti az utcákat járták, hogy a valóságot dokumentálják, kezdve a gesztusokkal, az arckifejezésekkel és a mindennapi dolgokkal, az amerikai csapatok elárasztották Olaszországot hollywoodi filmszalagokkal, amelyek egy másfajta, szabadsággal és győzelemmel teli álmot nyújtottak.

Az olasz rendezők és producerek, valamint az amerikai filmóriások között dúló nyílt háborúba az ideiglenes parlament képviselője, Giulio Andreotti is belépett, aki 1947-től a miniszterelnökség nagyon fiatal államtitkára volt. Elszántan vállalkozott rá, hogy újra felvirágoztatja a Cinecittàt. Kidolgozott egy törvényt, amely által sikerült Olaszországban tartania az amerikai filmek nyereségét, pénzt és munkát összpontosítva így Rómába. Amikor a Metro-Goldwyn-Mayer megérkezett a Quo vadis? produkcióval, Hollywood azonnal a Teverén volt. És az én történetem is valójában ott kezdődött.

Azon a reggelen, 1950 májusában mamácskával felszálltunk a Termini pályaudvarról induló kék villamosra, majd a végállomáson leszálltunk. Kislányszemem elé egy rómaiakból álló tömeg látványa tárult, akik letáboroztak a Cinecittà kapui előtt: munkát kerestek, és bárkinek rendelkezésére álltak volna, akinek szüksége lett volna rájuk. A kiszélesedő tábor sorban álló emberek tömegét fogta közre, akik azt remélték, hogy statisztaként vagy egyenesen segédszínészként szerződtetik őket; ez utóbbi sokkal biztosabb és elismertebb szerep volt. Beálltunk a sorba; ebbe a filmbe vetettük minden reményünket.