MODERN MAGYAR TÖRTÉNELEM

Sorozatszerkesztő:
Ablonczy Balázs és Müller Rolf

© Veszprémy László Bernát, 2021

© Jaffa Kiadó, 2021

Minden jog fenntartva!

Borítófotó: Akg-images / De Agostini / Icas94; a. & e. Frankl / Ullstein bild via Getty Images

Borítóterv: Hegyi Péter

Felelős szerkesztő: Nemes Krisztián

Felelős kiadó: Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978-963-475-623-1

ISSN 2559-9666

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

TARTALOM

Köszönetnyilvánítás

1. Bevezető

2. „A régi Magyarországot akarjuk, de a régi Magyarország hibái nélkül” – Az új rendszer önmeghatározása és viszonya a forradalmakhoz

3. „Eligazodni magunkon” – Nacionalizmus, antiszemitizmus és vívódó nemzeti önkép

4. „A kultúrharc árnyéka” – Katolikus–protestáns ellentétek és közerkölcsök

5. „A szociális igazságok mintaállama” – Társadalom és társadalompolitika

6. „Ha voltak is szeplők” – Revíziós sikerek és erőszak Baranyában és Nyugat-Magyarországon

7. „Ősi magyar történet” – Legitimizmus, királypuccsok és politikai konszolidáció

8. Zárszó

Felhasznált irodalom

Jegyzetek

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

Munkám történészi megállapításaiért csakis engem terhel a felelősség, ám könyvem nem jöhetett volna létre megannyi ember segítsége nélkül. Könyvem egyes részeinek átolvasásáért és véleményezéséért hálás vagyok a következőknek: Ablonczy Balázs, Baráth Béla Levente, Békés Márton, Dévavári Zoltán, Eőry Áron, Fazekas Csaba, Fiziker Róbert, Hatos Pál, Hornyák Árpád, Jeszenszky Géza, Kovács Dávid, Kovács Kálmán Árpád, Kőbányai János, Molnár Antal, Nánay Mihály, Szász Lajos. Felmenőik személyes hagyatékainak kutathatóvá tételéért vagy velük kapcsolatos információk közléséért hálás vagyok ifj. Ugron Gábor, Kádár Lehel, Lendvai István, Szabolcsi Lajos, Drozdy Győző rokonainak és leszármazottainak. A Szociális Missziótársulat nagylelkűen betekintést engedett Prohászka Ottokár és Farkas Edith levelezésébe. A néhai Ormos Mária saját gyűjteményéből osztott meg velem másolatokat. Bár egyesek szerint egy bizonyos hivatkozási számon túl fel kell ajánlani a társszerzőséget, a születésem után nem sokkal elhunyt Fogarassy Lászlónak ilyen felajánlást már nem tehettem: itt jelzem tehát, hogy munkái nélkül könyvem nyugat-magyarországi eseményekre vonatkozó részei nem születhettek volna meg. És végül, de nem utolsósorban hálás vagyok szüleimnek, illetve feleségemnek, aki türelmesen viselte, hogy a kutatásba és írásba öltem rengeteg időmet.

1. BEVEZETŐ

A Turán korának valódi luxusvonata volt. A szerelvényhez tartozott egy kalauzkocsi külön konyhával, két hálókocsi teljes ágyneműszettel, egy konyhakocsi, egy mosdókocsi, egy ebédlő- és társalgóvagon, illetve két kocsi a személyzetnek. Ezenfelül, ha szükségesnek ítélték, egy központi telefon- és távírókocsit is hozzászereltek, amelyet a kivezényelt postaszemélyzet üzemeltetett. A szerelvény minden kocsiját távbeszélő kötötte össze. Amennyiben Hor.thy Miklós kormányzó, a Turán tulajdonosa vendégeket fogadott, a szerelvény további vagonokkal és étkezőkocsikkal bővült, ahol gazdag lakomákat tartottak – igaz, az újságírók maguk fizették az ellátásukat. Mindenesetre ők is mindannyiszor kifogástalan ágyneműt kaptak, a fülkéik ajtajára pedig mindig kiírták nevüket és társadalmi rangjukat – amiképpen ezzel Mitterpacher Gusztáv, a Turánért felelős nyugalmazott MÁV-főintéző is elbüszkélkedett. „Jóleső érzéssel volt megállapítható, hogy közeledünk a régi fényű, ragyogású udvari vonatok egykori magas színvonalához” – írta. A vonaton utaztak néha külföldi országok képviselői is. A Turán biztonságára külön csendőrosztag vigyázott.{1}

A vonat a Horthy-rendszer hajnalán végigjárta az országot, hogy a rendszer névadója minden fontosabb településen megszemlélhesse kormányzásának eredményeit. Mint egy vidéki lap fogalmazott, „az igazságosztó nagy [Mátyás] király járta így be hatalmas országát, mint most a kormányzó az összeszabdalt kis Magyarországot”.{2} Horthy különvonata családjának ősi birtokán, Kenderesen is megállt, ahol a kormányzó fácánt és rókát lőtt, majd lakomát rendezett. A helyi lakosok között több láda segélyadományt is szétosztottak. Mitterpacher szerint „a szegény nép, kiket a megszálló oláh csapatok alaposan kiraboltak, valósággal könnybe lábadt szemmel fogadták a kormányzó urat”.{3} A románok egyébként Horthy ménesét is elhajtották: ez olyan mély nyomot hagyott benne, hogy még emlékiratában is felemlegette.{4}

Az Osztrák–Magyar Monarchia összeomlását Károlyi Mihály polgári demokratikus forradalma követte 1918-ban, majd a rövid életű kommunista diktatúra 1919-ben. Horthy Nemzeti Hadserege végül a kommunistákat elsöprő román csapatok mögött vonult be Budapestre 1919 novemberében, és állította fel azt a jobboldali – ahogyan magukat nevezték: ellenforradalmi – rendszert, amely meghatározta az ország jövőjét a következő negyedszázad során. Ahol a Turán megállt, nemzeti színbe öltözött lányok és kalapjukat lengető férfiak köszöntötték a kormányzót, akiben a konszolidáció és a nemzeti felemelkedés szimbólumát látták. Az imént idézett lap szerint, „amint a Turán befutja ezt a kis országot, úgy látjuk, hogy amerre elhalad, bizalom száll a megfogyatkozott magyar erőbe. Mert amit Magyarország kormányzója ilyenkor alkalomszerűleg mond, azt az egész nemzetnek mondja.”{5}

1920 augusztusában a Turán Hódmezővásárhelyre futott be. A városban Horthy „kedvenc tervéről” beszélt, vagyis arról, hogy az ugyanabban az évben alapított Vitézi Rend birtokosainak földet adjon: „Azoknak fogok földet adni, akik a vörös uralom alatt tiszta hazafiaknak mutatkoztak.”{6} A „hazafiság” természetesen relatív fogalom volt: ismert, hogy olyan honvédtisztek, mint Szombathelyi Ferenc, Lakatos Géza és Jány Gusztáv bizonyosan szolgáltak Kun Béla Vörös Hadseregében – ennek ellenére ők is a Vitézi Rend tagjaivá avanzsáltak, amelynek első avatása 1921-ben zajlott. Az ellentmondás, miszerint hogyan lehet – Horthy békéscsabai szavaival – úgy lerakni „az új Magyarország alapköveit”,{7} hogy közben távol maradjanak a múlt rendszerekben kompromittálódott közszereplőktől, illetve hogy egyáltalán mit lehet kezdeni a még friss forradalom és kommün emlékezetével, a korai Horthy-rendszer egyik fő dilemmája volt. A bevezetőt követő második fejezet témája az új rendszer önmeghatározása és viszonya a forradalmakhoz.

De nem csak a fenti vita kínozta Magyarország közéletét a húszas évek elején. Horthy Orosházát és Békéscsabát is meglátogatta augusztus végén: az előbbi településen Popovich Viktor járási főszolgabíró köszöntötte, utóbbin pedig pruszlikba és pártákba öltözött virágos kislányok, Achim Ilonka és Muntean Gabriella üdvözölték a kormányzót. Horthy Orosházán az őt köszöntő beszédekre válaszolva kijelentette, hogy „a magyar nép az elmúlt időben sokat tanult”, nevezetesen azt, hogy „rajtunk ezen a világon senki segíteni nem fog, mint saját magunk”.{8} Nem kell a nemzet fogalmát konstrukciónak tartó történeti iskolához tartozni ahhoz, hogy észrevegyük: a „magyar nép” fogalma ekkoriban vita tárgyát képezte. A megjelent ünneplők közül Achim neves békéscsabai szlovák család sarja, Muntean és Popovich pedig román származásúak voltak. A korszak Magyarországán éppen elég befolyásos hangadó akadt, aki őket bizonyosan nem tartotta volna a magyar nemzet részének. És bár Horthy békéscsabai beszédében kijelentette, hogy „nem ismerek felekezeti különbséget”,{9} üdvözlésére egyszer sem engedték megjelenni a helyi zsidóság képviselőit. A harmadik fejezet a magyar nemzet vívódó önképét, a korszak népkarakterológiai diskurzusát és annak hozadékait tárgyalja.

Horthy Ceglédre is ellátogatott a Turánon, ahol részt vett a helyi ezred zászlószentelésén. A szentelést Zadravecz István katolikus tábori püspök végezte, de református és evangélikus lelkész is jelen volt.{10} Bár ez a tény a rendszer egyházakkal való harmonikus viszonyát is jelképezhetné, valójában a három nagy felekezet óvatosan kimért jelenléte egy háttérben meghúzódó súlyos konfliktusról árulkodott. A magyar közéletet komoly katolikus–protestáns ellentétek szabdalták a Horthy-rendszer hajnalán, amely heves sajtóvitákhoz és néhány incidenshez is vezetett. Zadravecz még azt a pletykát is feljegyezte naplójába, hogy a Turánon akkor utazott református püspök, ha Horthyt református merénylettől féltették, és akkor ő maga, ha katolikus merénylettől tartottak, úgy számolva, hogy az adott támadó vélhetően nem bántaná saját felekezetének püspökét.{11} Bár a történetre más forrás nem utal, az, hogy egyáltalán egy ilyen pletyka lábra kaphatott, érzékelteti a keresztény megosztottság mértékét. A negyedik fejezet témája az úgynevezett „keresztény kurzus” keresztényi mivoltának vizsgálata.

Makón Horthy a korrupció felszámolását ígérte meg: „A protekció édestestvére a korrupciónak, és a korrumpált állam nem életképes.”{12} Békéscsabán egyenesen kijelentette, hogy „nagyon sokat foglalkoztam szocialista tanokkal. Sok szép gondolat van bennük, s tiszta szívből mondhatom, hogy soha az életben szegény ember nem fordulhatott hozzám, hogy ne segítettem volna rajta úgy, ahogy tudtam.”{13} Hódmezővásárhelyen ugyanakkor már konkrétabban fogalmazott, mikor arról beszélt, hogy „a tősgyökeres magyar népet ki kell tenyésztenünk. Emlékszem gyermekkoromból, amikor otthon kis pókhasú parasztlovak voltak, és ezekből olyanokat neveltünk ki, hogy az ember szíve nevet, ha rájuk néz. Alulról kell törekedni, ez a valódi szocializmus. Alulról kell felfelé törekedni, és nevelni felfelé a népet. De ha fent degenerálódik, el vele, ki kell dobni.”{14} Horthy szavaiból a fajvédő társadalompolitika elvei tükröződnek,  amelyek a többségi társadalomhoz sorolt csoportok helyzetének javítását tűzték ki célul – elsősorban a sikeresnek ítélt zsidóság kárára. A meglévő szociális feszültségekre utalhat, hogy Horthy menye, Edelsheim-Gyulai Ilona emlékirataiban felidézte: egyszer – igaz, a tárgyalt időszaknál jóval később – egy helyütt a lakosok kővel dobálták be dühükben a Turán ablakait.{15}

Ekkor viszont még a békéscsabai vasútállomást Horthy látogatására lombokkal és virágokkal díszítették fel, diadalkapu is készült, a tömegben kalapok lobogtak. A városházán nem csupán Daimel Sándor békési alispán fogadta, de ott volt Hantó Jenő aradi főispán, utóbbi a csonka Arad vármegye – amelyből alig 270 km^2 maradt Magyarországon – hódolatát tolmácsolta. A mélyen igazságtalan trianoni békeszerződésre ennél több is emlékeztette a jelenlévőket: Horthyt köszöntötte Gyarmath János, a menekült székelyek helyi szövetségének vezetője, illetve a kormányzó kapott csokrot egy fekete gyászfátylas asszonytól is, aki az elszakított Erdély nevében üdvözölte őt.{16} Utóbbiak a Trianon után Magyarországra áramló menekültek képviselői voltak, akiket nemcsak a nemzettársak segítő karjai, hanem felemás élmények, csalódások és alkalmanként nyílt elutasítás fogadott. A Horthy-kori társadalom, társadalompolitika és korrupció kérdései, illetve a menekültek és a menekültkérdés a könyv ötödik fejezetében kerül bemutatásra.

A miskolci Magyar Jövő arról fantáziált 1920 szeptemberében, hogy egy nap „büszkén robog majd Kassára, Újvidékre, Gyulafehérvárra a Nagyúr különvonatja, a Turán”.{17} Ugyanakkor volt az országnak két olyan szeglete, amelyet körülbelül egy éven belül szerzett vissza vagy tartott meg Magyarország: 1921 elején Pécs és Baranya egy része még szerb–horvát–szlovén megszállás alatt állt, Sopront és Nyugat-Magyarországot pedig a trianoni békeszerződés értelmében Magyarország köteles lett volna átadni Ausztriának. Amikor Horthy végre Pécsre látogathatott, arról beszélt: a nemzeti gondolat nem jelenti sem egyének, sem pedig osztályok elnyomását, „hanem ellenkezőleg, az ellentétek elsimítását”. Az erről beszámoló sajtó nem felejtette el megjegyezni, hogy a szociáldemokrata munkásság a tömegben éltette a kormányzót.{18} Pedig a pécsi lakosoknak – főleg a pécsi szocialistáknak – a bevonulást követően volt alkalmuk találkozni a fehérterror jelenségével, amelyet az ország 1919 ősze óta megtanult félni. Horthynak valószínűleg inkább egy évvel korábbi, békéscsabai beszéde volt érvényes a pécsi helyzetre: ekkor a baloldal lehetséges feltámadásával kapcsolatban azt ígérte, hogy „minden kísérletet vérbe fojtunk”.{19} Horthy persze ekkor a kommunizmusra gondolt, de a vérbe fojtók ritkán tettek különbséget szociáldemokraták, kommunisták és zsidók között.

Sopront Horthy még kormányzóvá választása előtt, 1919 szeptemberében kereste fel; 1921 decemberében, amikor a népszavazás biztosította a város Magyarországhoz tartozását, nem került sor kormányzói látogatásra, csupán annak egyéves évfordulóján, 1922 decemberében. Miért kellett olyan sokáig várnia a Turánnak azzal, hogy a nyugati végekre vigye a kormányzót? Horthynak jó oka volt arra, hogy egy darabig távol maradjon Nyugat-Magyarországtól. A helyi lakosság nem csupán a nyugat-magyarországi felkelés során elkövetett atrocitások és fosztogatások – a fehérterror záró fejezete – miatt neheztelhetett a rendszerre: az utolsó koronás király, IV. Károly elűzése 1921 októberében meglehetősen nagy feszültséget teremtett a kormány és a királyhű nyugatmagyarországi lakosság között. 1922. december 14-én Horthyt a lapok tudósításai szerint „frenetikus éljenzés” fogadta Sopronban.{20} Hogy ez valóban így volt-e, és ha igen, őszintén volt-e így, kérdéses. Annyi bizonyos, hogy egy nappal korábban Kőszegen járt, ahol egy helyi legitimista katolikus pap egy feljegyzés szerint „királygyilkos” protestánsnak nevezte.{21} Egyetlen konfliktus sem tépázta meg olyan hevesen Magyarországot 1921-ben, mint a királykérdés körüli vita és belharc. Könyvem hatodik fejezete a baranyai és nyugat-magyarországi eseményekről, hetedik, záró fejezete pedig a királykérdés alakulásáról szól.

A Turán általában 60-70 fős személyzettel működött, és fejedelmi étkezéseket biztosított utasainak. Horthy országjárásai során ezenkívül előszeretettel étkezett jó nevű, helyi éttermekben is. Mitterpacher megőrizte a kormányzó étlapjainak listáját: Debrecenben töltött tojást fogyasztott „kormányzó módra”, Nyíregyházán pedig csigalevest, gombás borjúszeletet és roston sült harcsát evett, hozzá pedig a legjobb helyben található borokat itta. A százötven terítékes bankett végéről elmaradhatatlan volt Horthy kedvence, a feketekávé. Más alkalmakkor az étlapon tészták, torták, likőrök, húsok, sültek, krémek és gyümölcsök szerepeltek.

A Turánról és az országjárás lakomáiról szóló sajtóhírekből azonban sötétebb történetek is felsejlenek. A szociáldemokrata Népszava például a következő éttermi menüt javasolta összeállításra: „Siófoki fogas előételnek, húsok terén: vagdalt bélszín, véres hurka, nyársonsült, jégbehűtött foglyok, Budaházy-módra. Tésztának az orgoványi máglyarakást, a vajas kilengést és a pogrom-fölfújtat ajánljuk a dióhéjjas tészta mellett. A pusztaizsáki sajt és a papsajt után egy fekete, vagy inkább fehér kávé jól eshet. Italok: pezsgő Dunában hűtve, triple-zalaeger-sec, fojtott vörösbor.”{22} Az első látásra értelmetlen sorok között a jobboldali rendszer berendezkedését kísérő fehérterror véres atrocitás- és pogromhullámának főbb elkövetői és helyszínei sejlenek fel. Budaházy Miklós és Héjjas Iván neve, Siófok, Orgovány, Izsák és Zalaegerszeg említése, vagy épp Simon József plébános meggyilkolása, mindenkiben rettegést keltett, aki egy kicsit is kilógott a rendszer támogatóinak sorából. Az egyik leghírhedtebb gyilkosság áldozatai éppen a Népszava szerkesztői, Somogyi Béla és Bacsó Béla voltak. A gyilkosságok és pogromok sorozata végigkísérte a rezsim első éveit, és bár az 1921-es év legvégére csökkent a számuk, az év még számos incidenst és gyilkosságot tartogatott.

Magyarország huszadik századi története nem boldog történet: ha csak tárgyévünket és a megelőző néhány esztendőt nézzük, vesztes első világháborúval, forradalmakkal, megszállással és terrorral találkozunk. Ezek az események továbbra is feldolgozatlannak tűnnek hazánk közéletében, ám ne legyünk túl szigorúak napjaink magyar embereivel: számos nemzet még ennél kevesebbel sem tud megbirkózni. A feladat sokszor nemes egyszerűséggel megoldhatatlan: hogyan emlékezzünk például 2021 Magyarországán Ostenburg-Moravek Gyulára, aki részt vett az 1920-as Somogyi–Bacsó-gyilkosságban, majd 1921-ben kulcsszerepet játszott Sopron megtartásában? Az emberiességi és nemzeti szempontok párhuzamos szem előtt tartásával nem lehet. Ráadásul a tények ismeretének hiányában különösen nehéz a feldolgozás feladata. A történetírás hazánkban is egyre inkább az emlékezet vizsgálatának irányába mozdul: idehaza is érvényes Aleida Assmann neves kulturális antropológus megjegyzése, miszerint sok történészt jobban foglalkoztat a megélők élménye, az emlékezés problémája és az emlékezet módja, mint maguk a tények.{23}

Ez a könyv azért született, mert bár az 1921-es esztendő a Horthy-korszak legmeghatározóbb évei közé tartozik, összefoglaló jelleggel még nem született munka a legfontosabb eseményeiről. Pedig ezek az események az egész rendszer későbbi sorsát meghatározták. Sőt megkockáztatható, hogy 1944 mellett ez az év volt a Horthy-rendszer igazán sorsdöntő éve. Természetesen a Horthy-rendszer hivatalosan az 1920. március 1-jei kormányzóválasztással vette kezdetét, maga a rendszer azonban – mint azt könyvemben is bemutatom – ekkoriban még közel sem volt szilárd: katonai szervezkedések, puccsok, határrevíziók és politikai erőszak terhelték az ország forrongó társadalmát és közéletét. Horthy kormányzóvá választása és az első királypuccs között 390 nap telt el. Amennyiben IV. Károly sikerrel vette volna át a hatalmat, Horthy uralma sosem válik rendszerré, és egyike marad a viharos huszadik század röpke fejezeteinek.

Miközben az 1944-es évről – Horthy rendszerének végéről – már több monográfia is született, és egyre nagyobb az érdeklődés a téma iránt, addig a másik krízisévre, 1921-re jóval kevesebb figyelmet szenteltek a kutatók.{24} Bár olyan részkérdésekről, mint a soproni népszavazás{25} vagy a királypuccsok,{26} születtek fontos munkák, illetve a kor jelentős politikusainak életrajzai – például Bethlen Istváné{27} vagy Teleki Pálé{28} is segíthetik a kor megértését, egy lábjegyzeteletlen, rövid, népszerűsítő munkán{29} kívül az összefoglalás és szintetizálás ez idáig elmaradt. A múlt rendszerben megjelent forráskiadások, amelyek már címükben is „rémuralomról”{30} beszéltek, eleve kész ítéletet adtak az olvasó számára.

Könyvemnek szándékosan semleges címet választottam: az angolszász szakirodalomban bevett szokás szerint egy fontos év történéseit tárgyalom eseménytörténeti, társadalomtörténeti, politikatörténeti és emlékezettörténeti szempontok figyelembevételével. A nemzetközi irodalom számos hasonló monográfiát ismer, ilyen John Lukacs 1945-je{31} és Budapest 1900-a,{32} Tom Segev 1949-e{33} és 1967-je,{34} illetve Victor Sebestyen 1946-ja.{35} Ezek a könyvek – amiképpen arra az egyik itt említett munka recenzense, L. Carl Brown, a Princetoni Egyetem történésze rámutatott – nem csak az adott évet, hanem az oda vezető folyamatot is bemutatják.{36} Könyvemben ezért az olvasó utalásokat fog találni az 1921-es évet megelőző eseményekre, illetve későbbi fejleményekre is, a történelmi kontextus megteremtésének céljával. Egyes, a tárgyévhez kevéssé kötött kérdésekben némileg korábbi vagy későbbi forrásokkal is találkozni lehet, ám ezen esetekben a tárgyévtől való eltérést igyekeztem mindig jelezni. Végső soron abban reménykedem, hogy könyvemmel az olvasó a korai Horthy-rendszer alapos és érdekfeszítő összefoglalóját kapja, amely segíthet megérteni a rendszer későbbi alakulását, illetve a kellően elfogulatlan bemutatást követően az olvasó maga is képes lesz saját véleményét és következtetéseit megalkotni az 1921-es év sorsfordító eseményeivel kapcsolatban.

2. „A RÉGI MAGYARORSZÁGOT AKARJUK, DE A RÉGI MAGYARORSZÁG HIBÁI NÉLKÜL” – AZ ÚJ RENDSZER ÖNMEGHATÁROZÁSA ÉS VISZONYA A FORRADALMAKHOZ

A forradalmak és a román megszállás után sokakban élhetett a remény, hogy az ország gyorsan és sikeresen talpra fog állni. Székesfehérváron tartott beszédében maga Horthy is utalt arra a közhangulatra, miszerint „mindenki” azt hitte, hogy „az összes kérdéseket […] azonnal, egy csapásra [lehet] megoldani”.{37} A kormányzó ezeket a képzeteket igyekezett eloszlatni, hiszen sejthette, hogy az átmenetek a legkevésbé sem így zajlanak. Srđan Vrcan horvát szociológus remekül kifejtette 1998-as esszéjében, hogy a politikai átmenet „meglehetősen hosszú, nem lineáris és egyértelmű folyamat, tele ellentmondásokkal és több lehetséges végkifejlettel; nem a megérkezés az ígéret földjére, hanem hosszú menet a könnyek völgyében, […] nem bemenetel a történelem végébe, hanem zuhanás az eltérő kultúrák és identitások viharába, ahol feltámasztott régi istenek vívják örök harcaikat, és ahol a megelevenedett történelem ismét annyi mindent teljes ellentétévé változtat”.{38} Valami hasonló folyamatra gondolhatott jóval korábban Raffay Sándor evangélikus püspök is, amikor arról írt, hogy „a vajúdás hosszú és kínos”, mivel „sem a múltra nem támaszkodhatunk, sem a jövő révpartjára még nem tudtuk rátenni lábainkat”, ezért „szédülünk”, mint a „szánalmas tengeribetegek”. Raffay a magyar társadalmat „a múlttal szakító, jövőt akaró társadalomnak” nevezte.{39}

Ami a múltat illeti, a korai Horthy-korszak egyik első dolga volt, hogy dokumentálja a Tanácsköztársaság jobboldaliakkal és vezető társadalmi osztályokkal szembeni atrocitásait. Erre már 1919 decemberében, formailag a korszak létrejötte előtt állami szervezetet neveztek ki, és a gyűjtést 1921-re fejezték be.{40} A Tanácsköztársaság Történetére Vonatkozó Adatok Gyűjtésére Szervezett Országos Bizottság, röviden a TAGYOB iratok tömkelegét halmozta fel – amiből aztán semmit sem publikáltak. Ám még az összegyűjtött iratoknál is izgalmasabbak azok az adatok, amelyeket nem gyűjtöttek össze. A korai ellenforradalmi rendszerben szerepet kapó politikusok, újságírók és egyéb közszereplők ugyanis igen jelentős részben nemcsak az 1918-as őszirózsás forradalmat támogatták, de ideig-óráig az 1919-es Tanácsköztársaságot is. Márpedig a makulátlan ellenforradalmi önkép nem engedhette meg hasonló foltok felbukkanását, pláne azok megőrzését a történelemkönyvek lapjain.

A történelmi szembenézés eleve nem volt az ellenforradalmi rendszer erőssége – igaz, turbulens időkben fennálló rendszerek közül nem sok kezdte azzal a regnálását, hogy őszintén feltárta a közelmúlt eseményeit. A vesztes első világháború, amelyért a dualizmus utolsó napjaiban egységesen Tisza Istvánt okolták, a meggyilkolt miniszterelnök mártírrá emelkedését követően egy huszárvágással a zsidóság bűnévé vált. A Pest-Pilis-Solt-Kiskun vármegyei közgyűlésen el is hangzott 1921-ben, hogy „a háborút nem azért vesztettük el, mintha gyengébbek lettünk volna ellenségeinknél, hanem azért, mert […] nemzetgyilkos mefisztók céltudatosan, sistematice kiölték a katonaságból a felsőbbség iránti köteles tiszteletet”.{41} Egy dokumentum, amely az Általános irányelvek hazánk ügyének külföldi ismertetéséhez címet viselte, és amelyet minden körletparancsnokság megkapott – talán a külföldi katonai missziók tagjainak tájékoztatására –, úgy érvelt, hogy a Monarchia a zsidók és a baloldal miatt vesztette el a háborút. A régi Magyarország „tökéletes” volt – szólt a kertelés nélküli üzenet.{42}

Ez utóbbi nézetet sokan osztották. Horthy maga is azt írta emlékiratában, hogy aki nem látta a Monarchiát, „nem tudja, mi az igazi élet”.{43} Kevesen szemléltették azonban jobban a nosztalgiát, mint az a levélíró, aki ifj. Ugron Gábor képviselő számára írta le érzelmeit. A békés vármegyeház, a főszolgabíró elé járuló paraszt, a szerényen élő alispán, nemes viták, tiszta intenciók, „ez volt nekem a régi Magyarország, melyen az áhítat csöndjében, mint szerelmes csüngtem, melyben a már benne nevelkedett ősz atyám kézen fogva és lábujjhegyen vezetett körül: a régi, régi, régi Magyarország! És egy nap arra ébredtem, hogy ez már mind nincs többé, hanem van egy új ország papírmaséból, ahol kucséberek [vándor kereskedő] és kardnyelők lyukas mogyorókkal dobálják egymást, mint Kipling majmai, s hol Arany megtört népe fölött Eckhardt [Tibor] borong és Vázsonyi [Vilmos] élczelődik. Mily kevesen maradtatok itt a régi Magyarországból, kik fel tudjátok idézni annak pietását, lovaglelkét, elveszett zamatát! Mint a földre fekvő mohikán a nagytávolból érkező lódobogást hallgatja, úgy figyeli a tűnt idők maradéka a távoli zörejeket, félénk jeleit annak, hogy a tegnapi ország még valaha visszajön erkölcsében, ízlésében és modorában, hogy a beomló sírok még visszaküldik a szellemtől elválaszthatatlan előkelőséget s gyáva lovagok helyébe a lovagias bátrakat.”{44}

Utóbbi levélben a múlt visszavágyásán kívül még valami megjelenik: az új szereplők kárhoztatása. A politikai átmeneteket kutatók szerint alapvető tétel, hogy minden átmeneti rendszer kénytelen részben a korábbi rendszerek emberanyagára építeni, és tény, hogy Magyarország modern történelmében egyetlen rendszer sem tudta teljesen lecserélni az előző éra közigazgatását – erre egyszerűen nem volt elég ember egy (korszaktól függően) tizen-egynéhány milliós országban. A személyi átfedések mögött világnézeti okok is álltak. Ez nem azt jelenti, hogy az ellenforradalmi rendszer fenntartói korábban egytől egyig meggyőződéses kommunisták voltak, csupán annyit, hogy bizonyos ideológiai kapaszkodók – például a szegénység és a nagyon is valós társadalmi feszültségek felszámolása vagy a vesztesnek bizonyult osztrák kötődés elsöprése iránti vágy – igenis segítették őket, hogy kezdetben szimpátia alakuljon ki bennük a Károlyi-forradalom vagy épp a Tanácsköztársaság iránt.

A Károlyi Mihály ellen hozott 1921-es bírósági ítélet szerint Károlyi kormányzása „rombolás”, „gyűlöletes aknamunka” volt nemzete ellen.{45} Tormay Cécile Bujdosó könyve egyértelműen lefektette, hogyan is kell gondolkodni erről a mozgalmas közel egy évről: a szerző szerint lényegében nem volt átmenet a Károlyi-forradalom és a véres tömeggyilkosságokat végrehajtó Tanácsköztársaság között, mentegető szavakat egyedül a szépséges Károlyi Mihályné Andrássy Katinka számára tartogatott, aki – legalábbis Tormay meglátása szerint – befolyásolható nő lévén nem tehetett semmiről.{46} Tormay könyvét túlságosan sokan értelmezték vádiratként, nem pedig önigazoló munkaként, pedig a Bujdosó könyv negatív figuráinál sokkal érdekesebb az, ahogy a szerző felépíti a forradalmak alatti jobboldali magatartásokat. Tormaytól például megtudhatjuk, hogy olyan emblematikus jobboldali figurák, mint Gömbös Gyula, Huszár Károly, Bangha Béla, Lendvai István, Prohászka Ottokár és Milotay István mind-mind szemben álltak az őszirózsás forradalommal.{47} Kellemetlen lett volna beismerni, hogy miközben Károlyi „gyűlöletes aknamunkát” végzett, a kezdet kezdetén az itt felsoroltak egyike sem ellenezte a tevékenységét.

Nem véletlen, hogy amikor 1920 decemberének végén Pallavicini György őrgróf javaslatot nyújtott be a nemzetgyűlés elé, hogy mindazokat, akik „az 1918. évi október hó 30–31-iki nemzetrontó eseményeket felidézték” vagy „az államhatalmat a bolsevista kalandorok kezére juttatták”, állítsák bíróság elé, amely fellebbezés lehetősége nélkül „bármely büntetést” kiszabhat, előterjesztését nem fogadták el.{48} Batthyány Tivadar gróf, Károlyi volt belügyminisztere 1927-es visszaemlékezésében kéjesen sorolta fel a későbbi ellenforradalmárokat, akik a forradalom kezdeti napjaiban még velük tartottak: Bangha Béla, Túri Béla (akinek püspökké tétele is felmerült), Raffay Sándor, Haller István, Milotay István. Kevés információ volt azonban kellemetlenebb a könyvében, mint hogy Horthy fiának későbbi apósa, Edelsheim-Gyulai Lipót is egy kommunista szakszervezetben volt aktív. „Kedves utókor, hidd el nékem, abban a korszakban, amelyről én írok, a világ rohamlépésekben forgott, de még sokkal rohamosabban forogtak nagyjaink köpönyegjei” – jegyezte meg Batthyány.{49}

De még az ő felsorolása sem volt teljes. Az egyházi és politikai elitből nehéz lett volna olyan nevet idézni, aki ne támogatta volna Károlyiékat: a bíborosok, püspökök és papok közül Csernoch János és Prohászka Ottokár, Giesswein Sándor és Vass József, de még olyan katolikus politikusok is, mint Rakovszky István, Simonyi-Semadam Sándor, Huszár Károly és Klebelsberg Kuno is támogatták az őszirózsás forradalmat.{50} Utóbbi Kun Béla feleségének visszaemlékezése szerint egy darabig még a kommünnel is szimpatizált.{51} Teleki Pál 1917 nyarától az Országos Hadigondozó Hivatal élén állt, és bár 1918 decemberében felmentették, még két hónapig a helyén maradt. Károlyi megbízott benne, és a Párizsba készülő békedelegáció tagjának jelölte Jászi Oszkár mellett. Teleki ekkoriban „mérsékelt szocialistaként” utalt magára, és még Károlyit méltató memorandumot is írt a brit külügynek.{52} Zadravecz a szegedi Károlyi-párt alelnöke volt, és ekkoriban „liberális kommunistaként” azonosította magát.{53} A hírhedt katolikus publicista, Kádár Lehel Az Est munkatársaként méltatta a Vörös Hadsereget 1919 tavaszán.{54} Tormay maga is írt a magyar területi integritást védő memorandumot Károlyi kérésére, az őszirózsás kormány pénzén.{55} 1921 telén Az Est szellőztette meg, hogy Wolff Károly, a neves budapesti katolikus politikus a Károlyi-kormány alatt tisztséget vállalt a királyi javak felszámolása terén, az viszont már csak 1925-ben derült ki, hogy a kommün alatt önszorgalomból terveket készített a gyárak és nagyüzemek szocializálásáról.{56} Sokatmondó azon cikksorozat címe is, amelyet Julier Ferenc, a Vörös Hadsereg vezérkari osztályának vezetője írt évekkel a kommün bukása után: Ellenforradalmi lélekkel a Vörös Hadsereg élén.{57} Igaz, egyesek magát Horthyt is úgy látták, mint aki kompromittálta magát a kommün alatt.{58} Erre biztos forrás nincsen, ám az tény, hogy az őszirózsás forradalom alatt felajánlotta szolgálatait a Hadügyminisztériumnak, ott azonban nem tartottak igényt rájuk.{59} Nem véletlen, hogy az 1919-es kommunista Írói Választmányban részt vevő Szabó Dezső amellett kardoskodott, hogy minden magyar tehetségnek „általános feledést” kell biztosítani, mert politikai tévedéseik nem az ő hibájuk, hanem a romlott liberális monarchiáé.{60}

Szabó mindenesetre remekül profitált a mesterségesen megszépített múltból. Az általa életre hívott Magyar Írók Nemzeti Szövetsége alakuló üléséről szóló beszámoló szerint az Elsodort falu című művével „éppen a kommunizmus alatt bontotta ki vezérlő zászlóját az új keresztény-magyar harcos hitnek”.{61} Az igazság azonban az, hogy Szabó az Elsodort falut éppenséggel a Monarchia visszásságai miatt írta, a kommün alatt adta ki, amiért busás honoráriumot kapott, saját könyvét pedig forradalmibbnak nevezte a Tanácsköztársaságnál is. Ami azonban egyeseknek bocsánatos bűn volt, az másoknak a teljes karrierjét derékba törhette. Az igazolásokat minden állami szervezet és közegyesület saját hatáskörében folytatta le Beniczky Ödön akkori belügyminiszter 1920. márciusi rendelete alapján,{62} és 1921-ben még javában folytak az értelmiségiek, köztük az oktatók igazolási ügyei – az utolsó aktákat 1926-ban zárták le. 1921 októberében minden gyanúba keveredett tanárnak felelnie kellett egy részletes kérdéssorra arról, milyen működést fejtett ki a proletárdiktatúra alatt. Az igazolásokhoz bekérték a diákok órai jegyzeteit és füzeteit is.{63}

Varga Jenő népbiztosnak vagy Fáber Oszkárnak, a Vallásügyi Likvidáló Hivatal vezetőjének eltávolítása a tanárok közül természetesen nem követelt különösebb magyarázatot. Ugyanakkor volt tanár, akit azért rúgtak ki, mert „méltatlanul különös súlyt helyezett” Dózsa György és Petőfi Sándor életének oktatására, megint mást pedig azért, mert azt tanította, hogy „az ember homo sapiens”.{64} A Népszava 1921 decemberében feltárt egy esetet, ahol egy tíz évvel korábbi, egyházellenes megjegyzésre hivatkozva bocsátottak el egy tanárt, B. B. népiskolai tanárnak pedig azért kellett mennie, mert „örvendett Kassa visszafoglalásának” – a revíziós érzelmek máskülönben akár méltatandók is lettek volna a rendszer által, de mivel a felszabadítás a Vörös Hadsereg nevéhez fűződött, itt bűnként tekintettek rá. Az ügyeket a lap „boszorkányüldözésnek” nevezte.{65} Egyeseknek ráadásul nem csupán a politikai szereplését vizsgálták. „Zsidóasszony a felesége” – firkantotta az egyetemi számonkérésben részt vevő Méhelÿ Lajos egy magántanár igazolási jegyzőkönyvének margójára.{66} Az idős, újabban fajvédő biológust senki sem kérdezte meg azzal kapcsolatban, vajon ő mit csinált a kommün alatt, így azzal sem kellett elszámolnia, hogy állítólag rendszeresen lehetett látni a Tanácsköztársaság Közoktatásügyi Népbiztosságán.{67}

A tanárok baloldali túlkapásait vizsgáló Fővárosi Közoktatásügyi Bizottság elnöke az a Városy Gyula volt, aki 1919 februárjában még baloldali oktatási programot hirdetett, az év augusztusában azonban már volt kollégáit kérte számon. Pálfordulása kivételesen a jobboldali sajtó figyelmét sem kerülte el, egyes lapok ezért „kaméleonnak” nevezték.{68} A Babits Mihály és Füst Milán mellett szintén állását vesztő Benedek Marcell naplójában az elbocsátási hullámot „megfordított kiválasztásnak” nevezte,{69} mások pedig „faji harcra” vezették vissza a folyamatot.{70} Ez utóbbi azonban nem volt teljesen igaz. A számonkérésben olyan, antiszemitizmussal nem vádolható személyek is részt vettek, mint Angyal Dávid zsidó származású konzervatív egyetemi tanár, akit 1918-ban a Károlyi-forradalom függesztett fel állásából,{71} a TAGYOB-gyűjtésben pedig számos hírhedt antiszemita mellett helyet foglalt Ballagi Aladár, a kikeresztelkedett zsidó családból származó történész is.{72} Bizonyos esetekben azonban egyértelmű volt az antiszemita felhang. Wolff Károly az 1921. februári budapesti közgyűlésen a zsidó tanárok és diákok felülvizsgálatát hirdette meg,{73} a Néptanítók Lapja pedig feltette a kérdést, hogy egyáltalán taníthat-e zsidó tanár keresztény gyereket.{74} A fővárosi tanárok elbocsátásainak közel 70 százalékát a zsidó Déri Ferenc alpolgármester ellenjegyezte, buzgóságát azonban nem értékelték: 1920 őszére már őt magát is elbocsátották, kommün alatti baloldaliságára és zsidó származására hivatkozva.{75} Érdekesség, hogy mind a korábban említett Városy, mind pedig Déri deklaráltan szabadkőművesek voltak.{76}

Wolff ígéretének megfelelően a diákok is sorra kerültek: Moskovits Ilona VII. osztályos tanulólánynak a Práter utcai leányiskolában kellett volna dolgozatot írnia a hazafiasságról, de ő zokogva közölte tanárával, hogy „amikor hitsorsosai a Dunántúlon annyi méltánytalanságot szenvednek, és egy rokonát is meggyilkolták, ő nem tud hazafiságról írni”. A lányt kirúgták, és az ország összes középiskolájából eltiltották „haza- és nemzetellenes viselkedése miatt”. Az 1921 januári fegyelmi jegyzőkönyv szerint azonban nem bánta meg a tettét: „Mindent vállalok. Kész vagyok kétkezi munkámmal megkeresni a kenyerem.”{77}

A fent tárgyalt jobboldali közszereplők azonban nem feltétlenül voltak mind köpönyegforgatók, ahogyan azt Batthyány Tivadar írta. A költő és újságíró, majd 1923-tól fajvédő képviselő Lendvai István 1920. decemberi cikkében például a heves antiszemita megjegyzések mellett finoman utalt egykori megtévelyedésére: „A hazulról kitagadott gyermek megbántott szerelmének dühödt inverziójával vetettük magunkat a hazug forradalmiság festett délibábjaira. Többé-kevésbé mindnyájan átestünk ezen a Nyugatos lázon” – írja pironkodva,{78} és ugyanerre utalt 1919 végén írt versében is: „megesett leányzó mindegyikünk lelke”.{79} A Tanácsköztársaság alatt ugyanis a Prohászka által esketett Lendvai a kapitalizmus és a katolikus egyház ellen beszélt a kommunista Az Embernek adott interjújában.{80} A történeti irodalom többször rámutatott arra, amire itt Lendvai is utalt: a Horthy-rendszer homo novusai leginkább azok voltak, akik az 1918 előtti rendszerben partvonalra kerültek.{81} Ők éppen annyira megvetették Tisza rendszerét, mint Károlyiét és Kunét. Amennyiben ideig-óráig szimpatizáltak az utóbbiakkal, azt az előbbi ellenében tették.

A generációs konfliktusról a legmetszőbb leírást Milotay István adta a Magyarság egyik 1921-es számában, amelyből érdemes hosszabban is idéznünk. Nemzedékét, amelyet a „féllábával, féllelkével még a kaszárnyában élő” nemzedéknek nevezett, így írta le: „Talán ezer esztendő alatt sem nőtt föl még egyszer magyar ifjúság olyan iskolában, mint ez a mostani, a mienk. […] Ez az ifjúság az iskola padjairól kelt fel tízezer- és százezerszámra, és a háború szenvedései, fizikai, szellemi és erkölcsi megpróbáltatásai között, a lövészárkok, a kórházak, a szibériai fogság és száműzetés keservei s ráadásul két forradalom iszonyú élményei és tanulságai közben keményedett férfivá, ha kora-öreggé nem rokkant, vagy el nem pusztult ezen a kálváriaúton. Ez az ifjúság itthon hagyott egy régi, csöndes, a maga módja szerint boldog Magyarországot, s mire hazajött, és miközben harcolt apái örökségéért, a háta mögött egy másik nemzedék elpolitizálta szinte egész hagyatékát, s maradt belőle ennek az ifjúságnak számára a Csonkamagyarország a maga minden politikai, szociális, gazdasági és erkölcsi nyomorúságával, megoldhatatlannak látszó létproblémáival, meghasonlott lelkületével, s feldúlt, tönkretett anyagi létföltételeivel.”{82}

Milotay 1921-ben 38 évével az idősebb fajvédő publicisták sorait gyarapította, ahogyan a 37 éves Kádár Lehelre is „nagy öregként” utaltak egymás között. Lendvai István azonban 33 éves volt 1921-ben, az első világháború alatt még húszas évei végét taposta, ő már nem illeszkedett a Szekfű Gyula által megírt harmadik generáció soraiba, inkább a negyedik nemzedék tagja volt. Lendvai úgy vélte, „az előző nemzedék ötven év alatt tönkretette ezer év művét”.{83} Harmadik Magyarország című, 1921-es cikkgyűjteményében találóan fogalmazta meg, hogy generációja „két hamis Magyarország közt” állt. Ő „Geszttel” – Tisza székhelyével – és a zsidósággal azonosított „Lemberggel” egyaránt le akart számolni.{84} Ő maga ugyan nem szolgált az első világháborúban, ám a frontharcok élménye nagyon is meghatározó volt az ellenforradalom szellemi és hatalmi hátterét adó újságírók és politikusok számára: „Ezt a fiatalságot nem a mai apák nevelték, hanem […] Doberdó gyehennája” – foglalta össze lényegre törően egy fajvédő.{85} A szintúgy 37 éves Zsilinszky Endre – aki ekkor még nem használta a Bajcsy előnevet – így foglalta össze első világháborús élményeit 1928-ban saját lapjában: Galíciában 1916 nyarán a cseh katonák elszökdöstek a frontról, és ahelyett, hogy közéjük lövetett volna, egri bakákkal cserélte ki őket, akiknek a fele még aznap elesett. „Hiányzott belőlem […] a kellő kíméletlenség, pedig […] magyar életről volt szó. Ezeken a keserves leckéken tanultam meg […] eget és poklot, életet és embert.”{86}

Az új nemzedék tagjai pedig nem fukarkodtak a szidalmakkal, ha apáikat kellett kritizálni. „A liberalizmus öregje ott van mindenütt” – kezdte átkait Kádár Lehel. „Nem lehet tőle szabadulni. Ott van a nemzetgyűlésen és jogrendet rezeg, […] ott van a bankban és ott van a zsidó társaságban. Fejét csóválja, ha az új generáció vérének rengésére hallgat, megbotránkozik, ha tetté acélosodik a harag, feljajdul, ha zsidó érdeket gázol.” Ez a nemzedék Kádár szerint a „liberalizmus nemzedéke”, „egy generáció, ami mindent kisajátított” az „új nemzedék” elől. „Félek, hogy örökké élnek” – sóhajtott fel cikkének végén.{87} A felmenők ellen intézett támadásoknak ugyanakkor önfelmentő jellegük is volt: „Az apák nem vethetik meg a fiaikat a saját bűneikért” – hárította a felelősséget Milotay.{88}

Az idősebbek defenzívába szorultak liberális hagyományaikkal, vagy megkíséreltek felzárkózni a fiatalokhoz. Prohászka Ottokár – aki a maga 63 évével nem aspirálhatott „új nemzedéki” jelzőre – Milotay visszaemlékezései szerint egyetértett velük abban, hogy nem csak a Tanácsköztársaság és a Károlyi-forradalom, de a Tisza-rendszer nyomait is el kell tüntetni: „Valami konzervatív, reakciós, maradi, népellenes politikát hirdettünk talán? Dehogyis. Mi a régi Magyarországgal, a kapitalista liberalizmussal s a feudalizmussal éppúgy szemben álltunk, mint a zsidó radikalizmus forradalmi arcvonalával, vagy a marxista szociáldemokráciával.” Prohászkával egyetértettek abban, hogy „ha mi a nagyságos és méltóságos urak ellenforradalmát akarjuk megcsinálni, akkor ki se ragasszuk a plakátokat”.{89} Prohászka talán saját nevét is óvni akarta, amikor a ceglédi „ébredők” előtt egyenesen elhatárolódott saját korosztályától: „Bár nem vagyok a mai nemzedékből való, de azt mondom, hogy a liberalizmustól megfertőzött nemzedékbe ne bízzatok.”{90} A Szív című jezsuita lap a szociális feszültségek okán biztos volt benne, hogy a kommün minden borzalma ellenére nem lehet „ott […] folytatni, ahol 1914-ben elhagyták”.{91} Amiképpen Réz Mihály volt kolozsvári egyetemi tanár kifakadt 1920 végén: „Mi a régi Magyarországot akarjuk, de a régi Magyarország hibái nélkül.”{92}

És persze nem csak a harmadik, de a második és az első nemzedék is megkapta a magáét. Az 1921 nyarán elhunyt Wekerle Sándor, Apponyi Albert, de az ekkor már rég halott id. Andrássy Gyula is „zsidócsahosok” voltak – állapította meg az Ébredő Magyarok Egyesülete (ÉME) második országos elnöki konferenciáján az ekkor 37 éves Kiss Sándor.{93} Mások pedig már egyenesen az első nemzedék ellen törtek: „Kossuth és liberális eszmetársaik engedték ki a rémséget a palackból” – írták 1922-ben Cegléd „ébredői”, ahol 1848-ben toborzókörútját kezdte a nemzet atyja.{94} Ugyanők azt is megjegyezték, hogy „ha Eötvös József báró zsidó felszabadítás helyett egy numerus clausussal lepte volna meg az országot, ma nem lennénk ott, ahol vagyunk”.{95} A viták azonban nem csak a magyar múltról, de a nemzet jelenéről és jövőjéről is szóltak.

{1} HL Personalia VII.186. 206.d. Horthy Miklós iratai. Horthy-emlékalbum 1925, 140–144, 165, 180–183, 192, 227.

{2} Kecskeméti Közlöny, 1920. szeptember 7., 1.

{3} Horthy-emlékalbum 1925, 263–269.

{4} Horthy 1990, 120.

{5} Kecskeméti Közlöny, 1920. szeptember 7., 1.

{6} Világ, 1920. augusztus 29., 2.

{7} Budapesti Hírlap, 1920. szeptember 1., 2.

{8} Pesti Hírlap, 1920. szeptember 1., 3.

{9} Budapesti Hírlap, 1920. szeptember 1., 2.

{10} Budapesti Hírlap, 1920. október 5., 2.

{11} Páter Zadravecz titkos naplója 1967, 250.

{12} Nemzeti Ujság, 1920. augusztus 31., 2.

{13} Pesti Hírlap, 1920. szeptember 1., 3.

{14} Világ, 1920. augusztus 29., 2.

{15} Edelsheim-Gyulai 2001, 208.

{16} Pesti Hírlap, 1920. szeptember 1., 3.

{17} Magyar Jövő (Miskolc), 1920. szeptember 8., 3.

{18} Magyarország, 1921. október 6., 2.

{19} Budapesti Hírlap, 1920. szeptember 1., 2.

{20} Szegedi Friss Ujság, 1922. december 15., 1.

{21} Friss Ujság, 1922. december 14., 2.; Páter Zadravecz titkos naplója 1967, 250–253.

{22} A Népszava cikkét idézi: Jövő, 1922. január 13.

{23} Assmann 2006, 263.

{24} A korszakhoz átfogóan lásd Hanebrink 2009.

{25} Ormos 1999.

{26} Ormos 1990.

{27} Romsics 1999a.

{28}

{29} Romsics 1982b.

{30} IAET I.

{31} Lukacs 1978.

{32} Lukacs 1988.

{33} Segev 1998.

{34} Segev 2007.

{35} Sebestyen 2016.

{36} Brown 2007.

{37} Az Est, 1920. október 19., 3.

{38} Vrcan 1998, 157.

{39} Evangélikusok Lapja, 1920. december 20. (karácsonyi szám), 2–4.

{40} Réti 1969, 7.

{41} RL C/64-21. Ráday Gedeon hagyatéka. Pest-Pilis-Solt-Kiskun vármegye rendkívüli bizottsági közgyűlésének jegyzőkönyve, 1921. május 19. Weicher Miklós felszólalása.

{42} HL HM ELN C 1921 50840.

{43} Horthy 1990, 78.

{44} UGH, olvashatatlan levele ifj. Ugronhoz, 1923. január 13.

{45} BFL VII.2.c.1921.36537.2953. 8.

{46} Tormay 2009, 187.

{47} Sorrendben: Tormay 2009, 191, 197, 201–202, 221, 236, 271.

{48} Nemzetgyűlési irományok, 1920. VII. kötet, 298.

{49} Batthyány 1927, 120–121, 138–141, 239, 146, 241, 141.; Gergely 1977, 87.

{50} Salamon 2001, 57, 77.; Dénes 1976, 149, 142.

{51} Kunné 1969, 373.

{52} Ablonczy 2005, 132–135.

{53} Sarnyai 2010, 182, 186.

{54} Az Est, 1919. május 8., 1.

{55} Hatos 2018, 367–368.

{56} Wolff Károly élete 1943, 63–64.; Egyenlőség, 1925. október 18.

{57} Magyarság, 1927. július 3–17-i számok.

{58} Ehhez lásd Kun Béla előszavát: Szamuely 1957, 39.

{59} Turbucz 2011, 66.

{60} Nagy Péter 1960, 32. Szabóhoz lásd általánosan: Kovács Dávid 2014.

{61} Nemzeti Ujság, 1919. szeptember 30., 7.

{62} Fővárosi Közlöny, 1920. április 16., 186.

{63} Neveléspolitikai dokumentumok 1959, 14.

{64} Uo., 13.

{65} Népszava, 1921. december 25., 8.

{66} ELTEL 414/b. Méhelÿ Lajos anyaga. Vörösügyek, datálatlan jk.

{67} Kund 2012, 243–244.

{68} Ferch 1976, 398.

{69} Benedek 1985, 320.

{70} Bihari 1958, 176.

{71} Ladányi 1979, 33–35.

{72} Réti 1969, 5.

{73} Wolff Károly élete 1943, 191–192.

{74} Néptanítók Lapja, 1920/18–20.

{75} Uj Nemzedék, 1925. december 4., 3.; Pesti Hírlap, 1929. január 10., 15.

{76} Ferch 1976, 401.; Esti Kurir, 1925. szeptember 19., 4.

{77} Ferch 1976, 399, 401–402, 403–404.

{78} Nemzeti Ujság, 1920. december 15.

{79} A Cél, 1919/4, 216. Átok Behemótra című vers.

{80} Az Ember, 1919. március 23., 13–14.

{81} Ablonczy 2005, 169.; Gyurgyák 2012, 13.

{82} Magyarság, 1921. április 17.

{83} LIH, Lendvai cikkének kézirata, 1922.

{84} Lendvai 1921, 5, 141.

{85} Hazánk, 1921. április 10.

{86} Előőrs, 1928/2, 2.

{87} Hazánk, 1921. november 20.

{88} Magyarság, 1921. július 10.

{89} Egyedül Vagyunk, 1940/4–6.

{90} Czeglédi Keresztény Hírlap, 1922. november 12.

{91} A Szív, 1920. július 24., 1.

{92} Szózat, 1920. október 16.

{93} Zsidó Szemle, 1921. május 20.

{94} Czeglédi Keresztény Hírlap, 1922. július 30.

{95} Czeglédi Keresztény Hírlap, 1922. július 23.