Sarkadi Zsolt

A banánujjú ember

részlet

Kiadja a Magyar Jeti Zrt., 2021
Felelős kiadó Kardos Gábor vezérigazgató

ISBN 978 615 81348 5 9

Szerkesztő Esze Dóra
Illusztráció Tóth Luca
Borító Halász Júlia
Korrektúra Halász István
Köszönet Mohammed Nurnak.
Elektronikus változat Ambrose Montanus

A banánujjú ember

Hallottam, hogy önök itt nem ismerik a banánujjú embert. Nos, akkor már ismerik, mert én vagyok az. Ha megéhezem, csak felbontom az egyik ujjamat, és megeszem. Idővel egyébként vissza is nőnek. Igaz, sajnos nem nőnek olyan gyorsan, hogy elélhetnék csak az ujjaimon. Tíz banán maximum néhány napra elég, annyi idő alatt meg sajnos nem nőnek vissza. Persze a lábujjaim helyén is banánok vannak, de azok nagyon kicsik, jóindulattal is csak talán egyetlen rendes banánt tehetnek ki.

Nem olyan nagy dolog tehát, én azonban mégis egyfajta szuperképességként tekintek a banánujjakra. Gondoljanak bele, ha jön értem a titkosrendőrség, vagy elvisznek munkatáborba, nekem aztán nem kell vesződnöm az elemózsiával! Engem kérem, vihetnek, ahová csak akarnak, amikor csak akarnak, én kinevetem őket, mert mindig lesz nálam tíz banán (plusz a lábujjak), azzal meg a leghosszabb, legzordabb utakat is kibírom. A táborban meg nem állíthatnak majd be rögtön a kőtörők közé, várniuk kell, amíg visszanőnek az ujjaim. Máskülönben mivel markolnám a csákányt, ugye.

Aztán, ha mondjuk vallatni akarnak, és le akarják tépni a körmeimet, hát csak tessék! Nincs köröm, csak banánhéj, azt meg aztán tépkedhetik, trancsírozhatják, ahogy bírják.

Régebben, amikor ritkaság volt a banán a boltokban, nekem az se számított, az én lakásomban akkor volt karácsony, amikor csak akartam. Most ugyan van banán már minden sarkon, csak barna, szottyadt, vagy még zöld, éretlen és büdös. Olyan banán, amilyen az én ujjam, nincsen a legjobb boltokban sem. Turmixba, süteménybe, gyümölcssalátába vagy akár magában fogyasztva is elsőrangú.

Így élek boldogan Európában én, a banánujjú ember.

A büdöstévé

Egy nyugatnémet lomtalanításból kerülhetett hozzánk a kilencvenes évek közepe táján a büdöstévé. Olyan volt, mint bármely rendes tévé, amit a nyolcvanas években az NSZK-ban gyártottak, csak ez nagyon büdös volt, ha bekapcsoltuk. Persze nem mindig, néha simán végig lehetett nézni mondjuk a Friderikusz-show-t, de volt olyan is, hogy már a bekapcsolás után közvetlenül büdösödni kezdett. Ilyenkor dönteni kellett, hogy büdösben vagy nyitott ablak mellett tévézel, esetleg nem is tévézel egyáltalán. A legrosszabb az volt, amikor a bekapcsológomb megnyomása után csak egy villanás látszott a képernyőn, de nem jött adás, csak nagyon halk, furcsa sercegés. Abból lehetett tudni, hogy a tévé most nem fog működni, csak büdösödni. Hiába kapcsolod ki, aztán megint be, hiába húzod ki, aztán dugod be, az elkövetkező órákban nem varázsolsz ki belőle a bűzön kívül semmi mást.

Apukám ilyenkor leszidott, hogy rosszul kapcsoltam be. Abban egyébként igaza volt, hogy ezeket az adás nélküli büdösödéseket a legtöbbször tényleg én idéztem elő. Amikor ő kapcsolta be, általában legalább volt adás, még ha büdösben is kellett nézni.

Sokszor ettünk narancsot, amikor este tévéztünk, mert akkor nem zavart annyira a bűz, de azért, ha elindult a büdösödés a műsor közben, általában inkább kikapcsoltuk a tévét. Egyszer, amikor épp a Reszkessetek betörők! ment, és elindult a büdösödés, én minden áron tovább akartam nézni, mert nagyon érdekelt a film. Hiába kérleltek a szüleim, hogy „kisfiam, nagyon büdös, inkább kapcsold ki”, én csakazértis néztem tovább. A film vége előtt húsz perccel már elviselhetetlen bűz terjengett a házban, és félő volt, hogy kigyullad a tévé, de egyszer csak, amikor a magas betörő a fejére rántja a vasalót, a tévé dörrent egy hatalmasat, elszállt a kép, és soha többé nem lehetett visszakapcsolni. Aznap éjjel órákig kellett szellőztetni, mielőtt lefeküdhettünk volna. Másnap apukám elvitte a büdöstévét a szeméttelepre.

Kút

Nagyon szeretem azt a szót, hogy reflex. Nemcsak az x miatt (ami a magyar nyelvben ilyen gyakran használt szavaknál nagyon ritka), hanem azért is, mert elhangzik az egyik legelső emlékemben. A ’90-es évek legelején lehettünk, Bács-Kiskun megyében, Öregcsertőn. Öregcsertő egy kicsi és eléggé szegény falu Kalocsától nem messze, itt laktak az apai nagyszüleim, kisgyerekként pedig sokkal több időt töltöttem náluk, mint amennyit a legtöbb gyerek a nagyszüleinél tölt. Akkoriban nem tűnt fel, hogy Öregcsertő szegény falu, lekötöttek a disznók, a nyulak, a tyúkok, a kutyák, a macskák, a békák, a növények és a természet úgy általában, csupa olyan dolog, amivel egy kecskeméti panelben (ahol akkoriban laktunk) nem találkoztam. Ezen kívül a szegénység azért is kerülhette el a figyelmem, mert a nagyszüleim, ha városi mércével mérve nem is, de öregcsertői mércével – azt hiszem – egészen jómódúnak számítottak, és mint iskolaigazgatót és óvodavezetőt mindenki ismerte és tisztelte őket a faluban.

Szóval, erősen nyár volt, és a nagypapámmal vödröket vittünk a Kossuth Lajos utcában, a házzal majdnem szemben álló közkúthoz, hogy vizet hozzunk az állatoknak. Azt hiszem, akkor tűnt fel először, hogy a kertben lévő csap közelebb van az ólakhoz, ezért meg is kérdeztem, hogy miért jöttünk ki vízért a kék kúthoz. A nagypapám annyit mondott, „reflex”, nekem meg annyira megtetszett ez a szó, hogy meg sem kérdeztem, mit jelent.

Persze az is lehet, hogy nem így volt, elvégre nagyon kicsi voltam, utólag mindenféle emléket kitalál az ember a gyerekkorához. Azóta tudom, hogy azért mentünk ki vízért, mert a kerti csap a ház vízórájára volt kötve, a közkút vize viszont ingyen volt, és talán azért is, mert imádtam csimpaszkodni a kék kút kallantyúján, és érezni, hogy a súlyom felhozza a mélyből a vizet. Akkoriban egészen iszonyatosnak tűnő nyomással, hidegen ömlött ki a kút előtti fémtányérba. Nagyon nehéz fizikai munkának találtam ezt a csimpaszkodást, de úgy élveztem, mint azóta kevés dolgot az életben. Négy vödör (a nagy vödröket vízzel telve persze én már el sem bírtam) telehúzása után a világ legbüszkébb gyerekeként mentem vissza kertbe, és mindig lemérettem magam a mázsán. A nagypapám ilyenkor feltett mellém egy kicsi, kilós súlyt, aztán közösen hüledeztünk azon, hogy a vízhúzás miatt olyan sokat erősödtem, hogy egy kilóval nehezebb is vagyok, mint amikor kimentünk a kúthoz.

Mi a helyzet?

Mi a helyzet, hát honnan tudjam? Különben is honnan tudnám én, ha te sem tudod? Vagy ha tudod, akkor minek kérdezed?

Töredelmesen bevallom, nem tudom, mi a helyzet. A helyzet pontos meghatározásánál kisebb dolgokba is beletörik a bicskám, például azt sem tudom, hogy pontosan miért kering a Föld a Nap körül, vagy hogy miért búr a búrkifli. Hogy jönnék én egy olyan fontos dolog definiálásához, mint A Helyzet?

Évezredek óta kérdezgetik az emberek az ismerőseiket, hogy ki mire jutott A Helyzet meghatározását illetően, de eddig – úgy tudom – nem értünk el igazán komoly áttörést. Persze megtisztelő, hogy néhányak szerint éppen én fogok majd kiötölni valamit, ami kilendíti a holtpontról a kutatásokat, de ha így lesz, megígérem, kérdés nélkül is szólni fogok. II. Gyula is mindig kérdezgette Michelangelót a Sixtus-kápolnában, hogy mikor lesz végre kész a mennyezetfreskó, Michelangelo meg – akármennyire is szerette volna elküldeni az anyjába a pápát – mindig csak ennyit válaszolt: majd, ha befejezem. Azóta eltelt 500 év, és a modern II. Gyulák most A Helyzettel támadnak. Persze abból a szempontból sántít a hasonlat, hogy Michelangelo végül befejezte a freskót, én viszont szerintem sosem fogok rájönni, mi a helyzet. Azaz nem én fogok rájönni, hanem valaki más. Sőt kimondom: én annak is örülök, ha valaki még az én életemben rájön, mert akkor legalább én sem úgy halok meg, hogy nem tudtam, mi volt a helyzet. Úgy gondolom, egy indiai fog rájönni, mi a helyzet, esetleg egy német. Persze ez csak találgatás.

A Magyar Tudományos Akadémia Helyzetkutató Intézetének tavalyi beszámolójában olvastam, néhány dologról már egész nagy bizonyossággal sejteni lehet, hogy nem az a helyzet (például a már említett búrkifliről). Itt tart jelenleg a tudomány, itt tart az emberiség. Úgy gondolom, erre azért büszkék lehetünk már valamennyire. Mi a helyzet? – ez itt a kérdés. Engem ne kérdezzetek erről, én nem tudom. Érdekel ugyan a dolog, de kizárólag laikusként tudok hozzáállni.

Amerikaiak

Néha szórólapozni kellett. Öt forintért szórtam darabját, ami jó volt, mert az osztálytársaim maximum négyért tudtak szórólapozni a környéken, viszont ők csomószor csak elbicikliztek a reptér felé, és az egész köteget elásták valamelyik akácfa alá a homokba. Na, nekem ezt nem lehetett, mert az apukám szórólapjait szórtam, és nem mertem megcsinálni.

Az autósiskola következő tanfolyama indul: május 31-én (hétfőn) 17 órakor a Matthiász János Általános Iskolában.

Amikor szórólapozni kellett, akkor tűzött a nap, és minden kutya ugatott, vagy fújt a szél, és minden kutya ugatott. A szórólapozókat nagyon utálták a kutyák, és abban az évben még vadabbak voltak, anya szerint az amerikaiak miatt. A repülőik meg a helikoptereik néha olyan alacsonyan szálltak a házak fölött, hogy be kellett fogni a fülünket. Még a Maci kutya is a terasz alá bújt az amerikaiak elől, pedig ő nagyon nagy kutya volt, és a miénk.

Minden nap lehetett nézni a tévében, hogy az amerikaiak a jugókat bombázzák, fekete füst meg robbanás látszott a hírekben, olyan tízemeletes panelházak mögött, amilyenek nálunk is voltak benn, a városban. Apa azt mondta, nálunk senki sem fog bombázni, és hogy a mi repterünk, az csak tartalék, innen nem mennek az amerikaiak, csak Taszárról. De attól még itt voltak nálunk is az amerikaiak, őrizték a repteret meg a várost, és sokkal alacsonyabban szálltak, mint a magyarok. Néha integettek a helikopterből, olyankor visszaintegettem, pedig a kutyák miatt haragudtam rájuk.

Szökősek lettek félelmükben a kutyák az amerikaiak miatt. Biciklizés közben is észen kellett lenni, mert akárhol kinn lehettek. A legrosszabb a Mályva utca város felőli vége volt, a Sakál miatt. A Sakál egy kutya volt, és a Tamás szerint úgy nézett ki, mint egy sakál, úgyhogy mindenki elkezdte Sakálnak hívni. A Tamáséknak mindenféle tévécsatornáik voltak, még természetfilmesek is, azt mondta, ott látott sakált, meg volt egy film is, a Bruce Willis szerepelt benne, annak is az volt a címe, hogy A sakál. Meg is volt a Tamáséknak kazettán, de abban igazából nem volt sakál, csak emberek. Aztán valamelyikünk, talán a Roli vagy a Balázs, szerzett egy sakálos matricát a Lutrájába, azt is megnéztük, és akkor már mindannyian elfogadtuk, hogy a Sakál tényleg olyan, mint egy sakál.

Annál a szórólapozásnál háromszázat akartam kiszórni, mert az akkor ezerötszáz forint, ami már nagyon jó, sajtos Cheetos, Magnum, akármi belefér, még egy egész Vienettát is meg tudnék venni belőle simán. De nem ezeket akartam venni, megvolt a tervem, hogy veszek egy liter dobozos tejet, mert az sokkal finomabb, mint a zacskós, és ami pénz marad, abból mind Milky Wayt, Twixet, Marsot meg Snickerset veszek, aztán a tejet kitöltöm egy tálba, és bele a csokikat. Egyszer már megnéztük a Balázséknál, és a Milky Way tényleg nem merült el a tejben, de akkor csak egyet próbáltunk. Engem meg az érdekelt, hogy a Mars meg a Snickers elsüllyed-e, mert ha azok se, akkor hülyeség a reklám, hogy a Milky Way nem süllyed el.

De a háromszáz szórólaphoz meg az ezerötszáz forinthoz muszáj volt bemennem a Mályva utca város felőli végébe. Apának ott amúgy is sok ismerőse volt, tuti kiderült volna, ha oda nem jut szórólap. Hazamentem előtte inni egy pohár szörpöt, aztán kerestem egy botot a pincében, és elindultam. Ahogy befordultam a Mályvára, rögtön megláttam a Sakált, ott feküdt az út közepén egy pocsolyában, és lihegve nézelődött. Na, mondom, akkor ennyit erről, fordultam is vissza. Eldöntöttem, hogy átvágok a gazon, és a másik oldalról megyek be a Mályva utcába, mert úgy biztos megvan pár ház a Sakáltól távolabb, és esetleg becsöngetek a Tamásékhoz, hátha velem jönne egy darabon a Tamás vagy a Balázs vagy akár mindketten, bár tudtam, hogy akkor úgyis kiderülne a pénz meg a csokis tervem, és akkor adnom kellene nekik is a csokikból. De vagy ez vagy a Sakál.

A gaz az egy nagy, üres terület volt a házunk előtt, és azért hívtuk gaznak, mert egészen a csatornáig nem volt rajta semmi, csak gaz, a csatornán túl meg mi sose mentünk, mert ott állt a Banyanéni meg a Banyabácsi háza, és ott volt egy fekete kutya, még a Sakálnál is ezerszer rosszabb. Szóval átvágtam a gazon, a nadrágom tele lett királydinnyével, és ott szedegettem őket lefelé magamról, amikor hallom, hogy a reptér felől jönnek az amerikaiak. Na, mondom, ha ezek pont erre kanyarodnának, akkor megoldódna minden bajom, mert a Sakál is elbújna valahova, legalább amíg elrepül a helikopter. Futottam, ahogy tudtam, és láttam, hogy a Sakál tényleg visszamászik a helyére. Az amerikaiak pont a Mályva fölött húztak el, én meg háztól házig futva beszórólapoztam azt az oldalát az utcának, amelyiken a Sakál is lakott. A másik oldal kimaradt, mert sietni kellett, de szerencsére az amerikaiak miatt kijött szentségelni az udvarra a Sakál gazdája, a Mária, és benn tartotta a kutyát, amíg megcsináltam a másik oldalt is.

És így mindenki megtudta, hogy az autósiskola következő tanfolyama indul: május 31-én (hétfőn) 17 órakor a Matthiász János Általános Iskolában, én meg megkaptam az ezerötszáz forintot, a Snickers és a Mars elsüllyedt a tejben, Twixet pedig nem találtam az Önértben sajnos akkor.

Tartalom

Hüvelykujj

A banánujjú ember

A büdöstévé

Kút

Mi a helyzet?

Amerikaiak

Tánc

A Teremtés könyve

Pedikűr

A februári ember

Öregem

Tütitti titüttü titü tütü

USS Enterprise hajónapló

Köszönni?

Erika

Emberi taposóaknák

Szeptember elején

Kőolaj

Mutatóujj

Róma

Óvári János

Antropocén

Motivációs levél

Youtube

Időutazás

Kiss B. Kálmán

Cobra 11

Búcsú a Naprendszertől

Breakr

2071

MOM Sport Uszoda

Cirkusz

Küszöb

Kosztolányi Dezső: A jó internet

Dzsentrifikáció

A Kenyér

Messenger

Csaba

Középső ujj

Hogyan mentettük meg G. Fodor Gáborral az egész magyarságot

Kossuth-nóta

Kínai

EU

Vakcina

Egy ideig ingyen lesz a kivi

Eldőlt: Apponyi Albert gróf képviseli hazánkat Párizsban

Gól

Rendszerváltás

Ellenőr

Világháborús Szent Korona motívumot találtak a Belvárosban

Gyurcsány Ferenc: Székletnapló – 1. nap

Rogán Antal karácsonya

Gestapo Hungarorum

Hogyan lettem nagyon-nagyon gazdag?

Tankerületek

Pintér

Magyarország nem enged

Szén

Visszatérés

Botrány! Magyarország végveszélyben, a kormány tehetetlen!

A Nyugat farzsebe

Forradalom

56 szem cukor

Ellenállás

Mérnem tudsz örülni?!

Lottó

Cigi

Bojler

Gyűrűsujj

Feri

Házibuli

Öcsöd

Szerelem

Nem mondok neveket

A gyémánt U-lakat legendája

A postaláda majdnem megtelt

Csontvelőrák

Újra akcióban a légtömegrasszista meteorológusok

Mária

Éjszaka

Végigment a páternoszteren az irodai alkalmazott!

A nemzetközi eszpresszóügyek története

Reggeli tea

Tavasz

Magyar modell

Nem vagyunk mi rossz emberek

Apró sebet elviselni

Kisujj

A halsimogató

Kullancs

Biznisz

Házak

Az államtitkár buldogja

Darazsak és kacsák

Mosógép

Vadvillamos

Az őrült M. Horváth Józsefné

Meg akarták mikrózni, szétrobbant a feje!

Légy!

Polip

Margitsziget

Laci

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – Apache License 2.0