GION NÁNDOR

Az angyali vigasság

GION NÁNDOR regényei 5.

Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Sorozatszerkesztő: Kurcz Ádám István
Korrektor: Tamás Judit
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence
Borítóterv: Keserü Piroska

© Gion Nándor jogörököse, 2021
© Napkút Kiadó, 2021

ISBN 978 615 6283 76 4

Támogatónk

A kötet megjelenését a Nemzeti Kulturális Alap

és a Magyar Művészeti Akadémia

támogatta.

Izidor

Nem, uram, egyáltalán nem félek attól, hogy ön meggyilkolja magát itt a szemem láttára. Egyrészt túlságosan sokan vagyunk ebben a lebujban ahhoz, hogy valaki öngyilkos lehessen, másrészt én már messziről megismerem az öngyilkosjelölteket, biztosíthatom, hogy ön nem tartozik közéjük. Még pisztolya sincs, pedig egy öngyilkosjelöltnek legalább három pisztolya kell hogy legyen. Ezenkívül önnek túlságosan sima a homloka és hosszú az orra, és, már elnézést kérek, amolyan menyétszerű képe van, márpedig a menyétképű emberek sohasem lesznek öngyilkosok, ezekről is sokat tudnék mesélni, de maradjunk inkább az öngyilkosoknál. Az öngyilkosjelölteknek, amint már mondtam, legalább három pisztolyuk van, mélyen barázdált homlokuk, és a homlokuk közepén a ráncok szabályos háromszöget rajzolnak, és ez a háromszög időnként sötétlilára, majd feketére színeződik. Hogy honnan tudom ezt? Onnan, hogy Izidornak is fekete háromszög volt a homlokán. Ki volt ez az Izidor? Ezt még ma is nagyon nehezen tudnám megmagyarázni, tulajdonképpen ismeretlen valaki volt, aki hirtelen felbukkant a környékünkön, ráncolta a homlokát a sötét háromszöggel, és még mielőtt igazából megismerhettük volna, öngyilkos lett. Addig azért csinált ott néhány kellemetlen dolgot, ezekről mesélhetek éppen. De kezdjük az elején.

Izidor a háború vége felé jelent meg ott nálunk a faluban. Mellét teleaggatta háborús kitüntetésekkel, hozott magával három pisztolyt, és beköltözött Hans Joachim Schröder házába. Jól választott, mert ezt a házat még nem rabolták ki, mint más kitelepített németek házait. Hans Joachim Schröder – akit mi, gyerekek nagyon szerettünk, mert rengeteg körtefa volt a kertjében, és nyaranként gyönyörű, sárga, mézédes körtéket osztogatott nekünk – itt halt meg, mielőtt kitelepítették volna. Mert megkapta ő is a kitelepítési parancsot, akkor rendet csinált a házában, összepakolta az útravalót, és várakozott hetekig, de nem jöttek érte, mintha megfeledkeztek volna róla. Ő meg szomorúan várakozott, és nagyon aggódott két felnőtt fiáért, akik a német hadsereg kötelékében vonultak vissza valahová Németország belsejébe, és nem lehetett tudni, hogy mi van velük, élnek-e még egyáltalán. Hans Joachim Schröder meg egyre jobban aggódott, és az aggodalom egy éjszaka elvitte, reggel a szomszédok halva találták az ágyában, rendesen eltemették a német temetőben, és mivel ott halt meg közöttük, kegyeletből nem fosztották ki a házát. Minden megmaradt Izidornak, akiről azt sem tudtuk, hogy kicsoda, hogy honnan jött, és hogy miért jött éppen oda hozzánk. Nem is szerettük kezdettől fogva.

Izidort ez egyáltalán nem zavarta, beköltözött a szép nagy házba, a kertben éppen akkor virágoztak a körtefák. Cigarettára gyújtott, mert a kitüntetésekkel és a pisztolyokkal együtt igen sok cigarettát is hozott magával, elégedetten szemlélte a körtefákat, és úgy tett, mintha észre sem venné a lopva bámészkodó szomszédokat, leballagott a kert végébe, egészen a kis folyóig, ott alaposan megnézte Povazsánszkit, a halászt, aki a varsákat rakta a vízbe, de neki sem köszönt. Múltak a napok, Izidor nemigen beszélgetett senkivel, a homlokán ekkor még alig látszott a kis sötét háromszög, a körtefákra deszkadarabokat szögezett, és ha szép idő volt, a kertben ebédelt. Ebéd után megtöltötte és az asztalra rakta a három pisztolyt, aztán egyenként kézbe vette őket, megcélozta a körtefákra szegezett deszkákat, és nagy dörrenésekkel kilyuggatta valamennyit. A környéken riadoztak a jószágok, az embereknek borsózott a hátuk, és nagyon nem tetszett nekik a dolog, a körtefákon pedig azon a nyáron alig volt termés.

A következő nyáron már ki is száradtak a körtefák, de most maradjunk még az első nyárnál, illetve az ezt követő ősznél. Ekkor ugyanis elfogyott Izidor háborús cigarettája. A háború véget ért, viszont cigarettát nagyon nehezen lehetett kapni, így hát Izidor kénytelen volt szóba állni a szomszédokkal, és megérdeklődni, hogy honnan szerezhetne szűzdohányt. Az emberek azt mondták neki, hogy szűzdohányt nagyobb mennyiségben csak egyetlen embertől, mégpedig Tarnóczki Balázstól, a dohánycsempésztől vásárolhat. Izidor akkor üzent Tarnóczki Balázsért, az el is ment hozzá, és megígérte, hogy szerez Izidornak egy egész zsák aranysárga hercegovinai dohányt.

Tarnóczki Balázs házias férj volt, példás családapa és nagyon ügyes dohánycsempész. Ha éppen otthon tartózkodott, gondozta a kertben a gyümölcsfákat, segített feleségének a ház körüli munkákban, és türelmesen nevelgette négy kicsi és igen eleven természetű gyerekét, de hetente vagy kéthetente egyszer útra kelt kelet felé, elment a Tiszáig, ott kompra szállt, és átvitette magát Bánátba, beszerezte a szükséges dohánymennyiséget, általában sötétbarna, erős és büdös bánáti dohányt, de időnként hozzájutott hercegovinai dohányhoz is. Az átkelőhelyeket és a kompokat állandóan váltogatta, nehogy felfigyeljenek rá a hatóságok emberei, és ő látta el szűzdohánnyal az egész falut.

Meghozta Izidor számára is a beígért egy zsák hercegovinai dohányt. De erről az útjáról eléggé gondterhelten érkezett meg Tarnóczki Balázs.

– Rossz előérzetem van – mondogatta mindenkinek az utcában. – A Tisza partján várakoztam, amikor megjelent egy vadonatúj piros traktor, kukoricával megrakott pótkocsit húzott. Szép lassan rágördült a kompra, aztán szép lassan végigment a kompon, és belezuhant a vízbe pótkocsistul, kukoricástul. A traktorista alig tudott kievickélni a folyóból, és csak a fogát vacogtatta, nem tudta megmondani, hogy miért nem állt meg a traktorral a kompon. A sok aranysárga kukoricacső meg úszott a víz tetején, és nagyon emlékeztetett a hercegovinai dohány színére… Rossz előérzetem van.

– Ezek a traktorok semmire sem valók – mondta erre Opana, aki a gépi erővel ellentétben csak az emberi erőt becsülte, mivelhogy ő zsákoló volt.

Rossz előérzettel ugyan, de Tarnóczki Balázs mégis elvitte a zsák dohányt Izidornak, és beigazolódtak a rossz érzései. Délután érkezett oda, Izidor a kertben üldögélt a kilyuggatott és haldokló körtefák között, előtte az asztalon most is ott hevert mind a három pisztoly. Tarnóczki Balázs is leült az asztalhoz, és sokáig beszélgettek, mert Izidor a magányos hónapok után bizonyára kiéhezett egy hosszú beszélgetésre. Aztán besötétedett, és akkor Izidor két gyors és jól irányzott lövéssel megölte Tarnóczki Balázst.

Senki sem tudta pontosan, hogy miért csinálta ezt Izidor. Legtöbben úgy vélekedtek, hogy a dohány kifizetése körül támadt nézeteltérés, egyesek szerint Izidor semmit sem akart fizetni Tarnóczki Balázsnak, Izidor viszont a rendőrségen azt vallotta, hogy Tarnóczki Balázs megtámadta őt, sőt igen reakciós és nacionalista nézeteket hangoztatott. Tekintettel a sok háborús kitüntetésre, Izidornak mindent elhittek az illetékes helyeken, és a haja szála sem görbült meg. Két nap múlva már ismét a körtefákat lövöldözte, bár a háromszög a homlokán egy árnyalattal mintha sötétebb lett volna, mint akkor, amikor megérkezett.

A faluban nagy volt a felhördülés, és egyre többen emlegették sajnálkozva Hans Joachim Schrödert, aki belehalt a fiai utáni aggódásba, és ezzel kiürítette a házát. Mellesleg kár volt aggódnia a két fiúért, élve maradt mind a kettő, letelepedtek Németországban, az egyik a pékszakmában helyezkedett el, és később saját kenyérgyárat épített magának, a másikból pedig világhírű szemorvos lett, aki mostanában dúsgazdag olajsejkek szemét operálgatja. Ezt onnan tudom, hogy… De ez nem tartozik ide. Szóval nagy volt a felhördülés a faluban, az emberek a mi utcánkból is összegyűltek esténként a sarkon, és Izidorról tárgyaltak. Egy este Virág Péter, Hodonicki Oszkár és én odalopództunk a közelükbe, és akkor hallottuk, hogy Csibri Ferenc, a juhász azt mondja:

– Annyira sem becsül bennünket, mint a lenyírt birkákat. Azt hiszi, hogy egyenként lelövöldözhet bennünket. Egyáltalán, ki ez az Izidor?

– Nem jár kocsmákba – mondta bánatosan Vécsey Tamás, aki abban az időben sokat járt és sokat verekedett a kocsmákban. – Ott könnyű lenne megdöfni a bicskával.

– Lehet, hogy elszegődöm rendőrnek – mondta Serfőző András, aki Vécsey Tamás legjobb cimborája volt. – Akkor majd elbánok az ilyen Izidorokkal.

– A sánta Dukaynak kellene szólni – mondta Velez János bácsi.

– Neki legalább annyi háborús kitüntetése van, mint Izidornak. Ő aztán egyetlen rántással elroppanthatná Izidor nyakát.

Ekkor észrevették, hogy mi gyerekek ott hallgatózunk a sötétben, és elzavartak bennünket. Mi pedig elmentünk megkeresni Dukay Jánost. A Kultúrházba mentünk, mert a Kultúrházban kuglipálya is volt, és tudtuk, hogy Dukay János biztosan ott gyakorolja a dobásokat. A háború előtt ugyanis Dukay János kuglibajnok volt, de a háborúban kétszer is szétlőtték a térdét, amiért aztán kapott egy rakás kitüntetést, viszont a kuglizás már nem ment neki olyan jól, mint régen, merev lába akadályozta a dobásban, de ő nem nyugodott bele a dologba, állandóan gyakorolt, hogy visszanyerje régi formáját.

Persze hogy megtaláltuk a kuglipályán. Hatalmas tenyerében szinte eltűnt a súlyos kugligolyó, bicegve a pálya széléig futott, és fogcsikorgatva, nagy erővel dobta a betonpályára, a bábuk kopogva repültek széjjel.

– Állítsátok fel a bábukat – mondta Dukay János. – Sajnos még mindig nem tudok olyan biztosan dobni, mint régen. De lesz még belőlem kuglibajnok, majd meglátjátok.

Elküldtük Virág Pétert, hogy állítsa fel a bábukat, én meg azt mondtam Dukay Jánosnak:

– A mi utcánkban úgy hallottuk az emberektől, hogy maga könnyen elroppanthatná Izidor nyakát.

– Ez igaz – mondta Dukay János. – Ha másképpen nem megy, majd én kitekerem a nyakát. Engem nem ijeszt meg a három pisztolyával. De azért előbb próbáljatok meg ti valamit.

– Már senki sem áll szóba Izidorral – mondta Hodonicki Oszkár.

– Ezzel nem sokra mentek – legyintett Dukay János. – Izidor kemény ember, és úgy látszik, berendezkedett a magányosságra. Emberek közé kellene inkább terelni. Mondjátok meg ott az utcátokban, hogy Izidor valamikor kőműves volt.

Visszamentünk az utcánkba, a férfiak még mindig az utcasarkon tanakodtak, és megmondtuk, hogy Dukay János azt üzeni, hogy Izidort emberek közé kellene terelni, és hogy valamikor kőműves volt.

Vécsey Tamás először legorombított bennünket, amiért egyáltalán elmentünk Dukay Jánoshoz, de aztán mégis fontolóra vették az üzenetét.

– Te a kőművesbrigád vezetője vagy – mondta Serfőző András Morvai Pálnak. – Közöttetek elférne Izidor is. Meg aztán neked is négy kicsi gyereked van, akárcsak Tarnóczki Balázsnak. Barátkozz össze Izidorral.

Morvai Pál izgága kis ember volt, és először nem tetszett neki az ötlet.

– Izidor bizonyára nagy nyugdíjat kap a kitüntetései miatt – mondta. – Nem hiszem, hogy hajlandó kőműveskedni.

– Meg kell próbálni – mondta Velez János bácsi. – Később meghívhatnád vasárnapi ebédekre.

– Ha nem sikerült a dolog, Dukay János majd kitekeri Izidor nyakát – kotyogtam közbe, mire megint elzavartak bennünket az utcasarokról.

Azon az őszön nem történt semmi Izidor körül, és télen sem. Télen, a karácsony előtti napokban Virág Péter, Hodonicki Oszkár és én esténként az angyali vigasságot hordoztuk, és akkor már látszott, hogy a négy Tarnóczki gyerek elkanászodik az apja nélkül, mert hógolyóval dobáltak meg bennünket, amíg a karácsonyi dalokat énekeltük az ablakok alatt. Megpofoztuk őket, de ez nem sokat segített rajtuk, később teljesen elkanászodtak, nem is vitték sokra az életben, egyikük felnőttkorában még börtönbe is került, mert rendszeresen lopta a gyümölcsfacsemetéket a faiskolából.

Tavasszal Izidor már a kőművesbrigádban dolgozott, aranysárga hercegovinai dohánnyal kínálgatta az embereket, és sokat mesélt háborús élményeiről. Tarnóczki Balázs halálával megszűnt a dohányellátás a faluban, ekkor Izidor felújította régi háborús kapcsolatait, valamiképpen állandóan szerzett dohányt, bár nem akkora mennyiségben, mint Tarnóczki Balázs, de ez is több volt a semminél, és erőfeszítése mindenesetre tiszteletet érdemelt. Az emberek már majdnem megszerették Izidort, de azért továbbra sem felejtették el, hogy ő lőtte le Tarnóczki Balázst. Közben Izidor homlokán sötétlilára színeződött a háromszög, és lassanként lecsöndesedett, kevesebb háborús történetet mesélt, ellenben bevallotta, hogy valamikor nagy családja volt, de a háború elvitte a feleségét is, meg a gyerekeit is. Morvai Pál mindezt elmesélte az utcánkban, és akkor Vécsey Tamás gúnyosan megkérdezte:

– Tarnóczki Balázs gyerekeit nem emlegeti?

– Nem – mondta Morvai Pál. – Azokat nem emlegeti.

– Meghívhatod most már vasárnapi ebédre.

– Már meghívtam.

– Eljön?

– El.

– Tisztességes ebédet adjatok neki – mondta Vécsey Tamás. – Húslevest, sült húst és kelt kalácsot. A gyerekeidet meg sikáld tisztára, és parancsolj rájuk, hogy viselkedjenek illedelmesen az ebédnél.

– Meglesz – bólogatott Morvai Pál.

Szombaton este hangos gyerekvisítás hallatszott Morvai Pálék házából, tisztára mosdatták a gyerekeket, és azt hiszem, el is verték őket, hogy másnap biztosan illedelmesen viselkedjenek Izidor jelenlétében. Nem is volt semmi baj. Vasárnap reggel Morvai Pál felesége levágott két tyúkot, levest főzött belőlük, aztán megsütötte a húsokat, és diós kalácsot is sütött. Ebédre ünneplőbe öltözött az egész család. Izidor is ünneplőruhában érkezett. Mellére kiaggatta a kitüntetéseket, derekára felcsatolt egy pisztolyt, de ennek ellenére igen békésen viselkedett a vasárnapi ebéd alatt; nem is tehetett másképpen, Morvai Páléknál szinte ájtatos hangulat uralkodott, és a gyerekek is nagyon illedelmesek voltak. Meghatóak az ilyen falusi vasárnapi ebédek, ezt biztosan ön is jól tudja, uram, ilyenkor a nagy békességben az emberek megfeledkeznek a háborús kitüntetésekről és a pisztolyokról. Izidor is meghatódott, ebéd után még a szépen gondozott kertet és a baromfiudvart is megnézte, és megsimogatta a gyerekek fejét, akik még mindig illedelmesen viselkedtek, bár akkor már nagyon szorította őket az ünneplőruha.

És megismétlődött ez az elkövetkező vasárnapokon is. Később Izidor már pisztoly nélkül jött ebédre, és nemcsak a kertben sétált, hanem fölment a padlásra is, és megszemlélte a Morvai gyerekek bölcsőjét. Aztán már egyre hosszabb ideig tartózkodott a padláson, és leginkább a bölcső előtt álldogált, a homlokán pedig szinte teljesen megfeketedett a háromszög. Más azonban nem történt, Morvai Pál időnként panaszkodott, hogy lassan kipusztul a baromfiudvara. Erre hát Virág Péterékkel megint elmentünk a nagydarab, sánta Dukay Jánoshoz. Most is a kuglipályán találtuk, a pálya szélén üldögélt, mert belefáradt a golyók dobálásába, de elégedettebbnek látszott, mint a múltkor.

– Formába lendülök lassan – mondta mosolyogva. – Még nem megy olyan jól, mint régen, de öt egymás utáni dobással már mind az ötször letarolom a kilenc bábut.

– Morvai Páléknál már majdnem kipusztult a baromfiudvar – mondtam. – Alig lézeng néhány tyúk abban a nagy udvarban.

– Kemény ember az az Izidor – mondta Dukay János elismerően. – Talán akkor keményedett meg ennyire, amikor kiirtották a családját. Az ilyen emberek nyerik meg a háborút.

– Maga is megnyerte a háborút – mondta Virág Péter.

– Én is kemény ember vagyok – mondta Dukay János. – Ezért lesz belőlem így sántán is kuglibajnok. És Izidorral is elbánok, ha a Vécseyék nem lesznek képesek rá.

– Izidor vasárnap ebéd után mindig a kertben sétál – mondta Hodonicki Oszkár. – Nézi a gyümölcsfákat, aztán meg felmászik a padlásra.

– Mit csinál a padláson?

– Bámulja a Morvai gyerekek bölcsőjét.

– Mégsem olyan kemény ember, mint gondoltam – mondta Dukay János.

– Látszik rajta, hogy nagyon szenved – mondta Virág Péter. – A homlokán fekete háromszög van.

– Tarnóczki Balázst nem lett volna szabad megölnie – mondtam.

– Ez igaz – hagyta rám Dukay János. – Mondjátok meg az embereknek ott az utcátokban, hogy hívják meg egyszer Izidort vacsorára is.

– Milyen vacsorára?

– Egy rendes, kiadós vacsorára. Csibri levághatna egy birkát, és főzhetnének belőle paprikást. Hívják meg Izidort is, legyenek ott minél többen, hadd lássa, hogy szeretik őt az emberek.

Visszamentünk az utcánkba, és nem szóltunk semmit, nem mertük megmondani, hogy ismét Dukay Jánosnál jártunk. Nyár volt már akkor, a második nyár a háború után, és a körtefák kiszáradtak Izidor kertjében. Az emberek pedig, úgy látszik, maguktól is rájöttek, hogy mit kell csinálni. Mert egy vasárnap, amikor Izidor talán Morvaiék utolsó tyúkját fogyasztotta el, Csibri Ferenc levágott és megnyúzott egy birkát. Délután összegyűltek az emberek a sarkon, tüzet gyújtottak, bográcsot akasztottak föléje, és nekiálltak birkapaprikást főzni. Meleg nap volt amúgy is, a tűz a bogrács alatt mintha még jobban felmelegítette volna az utcát, ott a folyó mellett.

– Menjetek, hívjátok el Morvaiékat és Izidort is vacsorára – modult ránk később Vécsey Tamás.

Egész gyerekhad nyüzsgött a bogrács körül, valamennyien rohantunk Morvaiékhoz. Bementünk az udvarba, a Morvai család töprengve üldögélt a ház előtt a füvön, egy diófa alatt.

– Az emberek birkapaprikást főznek a sarkon, és magukat is meghívják vacsorára – mondtam Morvai Pálnak. – Hol van Izidor?

– A padláson – mondta Morvai Pál. – Bizonyára a bölcsőt nézi.

Elsőnek mentem fel a létrán, a kövér Hodonicki Oszkár a nyomomban szuszogott. Felértem a padlásra, kicsit hunyorogtam, hogy megszokjam a félhomályt, és ekkor szemben találtam magam Izidorral. Nem a bölcsőt nézte, hanem engem és Hodonicki Oszkárt. A padláson állt, nyakában kötéllel, a kötél másik vége egy horogfán feszült, Izidor lába mellett egy sámli volt, úgy tetszett, mintha most akarna fellépni rá. De nem mozdult, mereven állt, szemei kerekre tágultak. Villámgyorsan ereszkedtünk le a létrán, Hodonicki Oszkár úgy izzadt, mintha tűz felett forgatnák, de izzadtam én is nagyon.

– Izidor kötéllel a nyakában áll a padláson – mondtam levegő után kapkodva Morvai Pálnak.

Morvai Pál keservesen felsóhajtott, és azt mondta:

– Szóljatok Vécseyéknek.

Rohantunk ki az utcára, a négy Morvai gyerek is felugrott a diófa alól, és ünneplőruhájukban szaladtak utánunk.

– Izidor felakasztotta magát – rebegtük, amikor odaértünk az utcasarokra. – Sámli van a lába mellett, de ő a padláson áll, és kötél van a nyakában.

– Leugrott a sámliról? – kérdezte Opana.

– Nem tudom – mondtam. – A padláson áll, és kimerednek a szemei.

Sokáig hallgattak akkor az emberek ott az utcasarkon, bámulták a bogrács alatt parázsló tüzet, vagy elnéztek messze a lemenő nap után. Csibri Ferenc később sajnálkozva megjegyezte:

– Kár volt leszúrni ezt a szegény birkát.

– Most már mindegy – mondta Opana.

– Le kell hoznunk a padlásról – mondta Serfőző András.

– Menjünk – mondta Vécsey Tamás.

Elindult mindenki Morvai Pálék háza felé. A felnőttek mentek elöl, mi meg kocogtunk mögöttük, aztán már ott nyüzsögtünk mindannyian Morvaiék udvarában. Ma sem tudom, hogyan, de sokakkal együtt én is felsodródtam ismét a padlásra, pedig semmi kedvem sem volt odamenni. De ott voltam, és még egyszer láttam a mereven álló Izidort. Vécsey Tamás átkarolta a derekát, és én azt vártam, hogy Izidor mindjárt megszólal, és a vállára borul. De a kötél felfelé húzta. Serfőző András elővette a bicskáját, és elvágta a kötelet. Izidor összenyaklott, és szépen Vécsey Tamás vállára borult. Akkor láttuk, hogy milyen kis ványadt ember volt Izidor. Vécsey Tamás egyedül levitte a létrán, és lefektette a diófa alá.

Ez lenne hát Izidor története. Ennyiből is megbizonyosodhatott, uram, hogy én valóban messziről megismerem az öngyilkosjelölteket. Ön egyáltalán nem öngyilkosjelölt, hiába hadonászik azzal az életlen késsel, és hiába fenyegetőzik, hogy felvágja az ereit, merthogy nagyon keserű az élete. Ahogy elnézem, önnek soha életében nem volt és nem is lesz három pisztolya egyszerre. És a homlokán sincs a sötét háromszög jele. Bár megjegyzem, amikor már ott a diófa alatt feküdt, Izidor homlokán is elhalványodott a fekete háromszög. Annyira elhalványodott, hogy alig látszott, de azért mégis megmaradt, teljesen nem lehetett eltüntetni.

Fodó Tanár Úr

Nem sikerült meggyőznöm, uram? Kár. Pedig higgye el, igazam van. Nem érdemes. Meg aztán, ezzel az életlen késsel amúgy sem tudná felvágni az ereit. Manapság a vendéglőben nem adnak éles kést az ember kezébe. Ha valaki fel akarja vágni az ereit, csinálja azt otthon, egy zsilettel a fürdőkádban, vagy mit tudom én. Szóval tegye le azt a vacak kést, a pincér is néz már bennünket. Hogy már gyermekkorában is? Gyermekkorában! A gyermekkoromról én is mesélhetnék sok mindent. Ha úgy akarnám, csupa szomorú dolgokat. Például Fodó Tanár Úrról. Igen, róla is. Szóval, Fodó Tanár Úr.

Fodó Tanár Úr egy kutya volt. Egy megszelídült kóbor kutya, bánatos képű, bozontos állat. Persze, volt egy igazi Fodó tanár úr is, aki történelmet tanított nekünk az iskolában. Ennek volt egy csinos felesége, törékeny, fekete hajú asszony, és egy kisfia. Egy szép napon az asszony lelépett, soha többé nem hallottunk róla. Fodó tanár úr egyedül maradt a csecsemővel. Mosta a pelenkákat, éjszakánként pedig berúgott. Mogorván és zákányosan járt el az iskolába, történelemórákon időnként leborult az asztalra, és elaludt. Azután felébredt, és felpofozta a fél osztályt. Nagyon el volt anyátlanodva, nem csodáltam volna, ha kezet emel magára, de ő inkább felpofozta a fél osztályt. Nem is haragudtunk rá, hiszen olyan bánatos képpel pofozott bennünket, hogy csak sajnálkozni lehetett rajta. De én most a másik Fodó Tanár Úrról kezdtem beszélni, a kutyáról.

Valamikor ősszel egy kóborkutya-falka jött be a faluba. Elvadult, kócos dögök voltak, eleinte csak a faluszéli házakat kerülgették, később egyre beljebb nyomultak, vicsorítottak az emberekre, széttépték a baromfit, szemétdombokon szimatoltak, és éjszakánként úgy üvöltöttek, mint a farkasok. Leginkább Povazsánszkinak, a halásznak a háza körül gyűltek össze, a folyóparton, esténként bementek az udvarba is. Nyilván a szag vonzotta őket. Povazsánszkinak az udvarában ugyanis mindig büdös volt. Büdös volt a házában is. Halakat, pézsmapatkánybőröket, meg ki tudja még, mit szárított ott, varsák és hálók lógtak mindenfelé, időnként kátrányt főzött, hogy bemázolja a csónakjait. Képzelheti. Ő maga is bűzlött, egyedül élt, senki sem gondoskodott róla, más talán meghülyült volna egyedül ott abban a házban, Povazsánszki azonban kemény és kegyetlen ember volt. Én nem szerettem, mert vízbe fojtotta a pézsmapatkányokat, és kirabolta a vadkacsák fészkeit, de azért még ma is elismerem, hogy jól tartotta magát abban a koszos, büdös házban. Elég az hozzá, hogy a kóbor kutyák odaszoktak az udvarába. Előkaparták a pézsmapatkányok csontjait, és marakodtak mindenféle hulladékon. Végül Povazsánszki megelégelte a dolgot, és csapdákat állított. Erős, rugalmas acéldrótból hurkokat készített, és elhelyezte őket az udvarban. Éjszakánként két-három kutya mindig fennakadt a hurkokon. Ha azt az üvöltést hallotta volna! Vonítottak, nyüszítettek a kutyák, az egész környéken hideglelősen ébredtek az emberek. Csak Povazsánszki aludt nyugodtan. Reggel aztán szemrevételezte a csapdába esett kutyákat. A szukákat addig verte egy bottal, amíg már nyüszíteni is alig bírtak, akkor elengedte őket. A kan kutyákat pedig kiherélte. Igen, jól hallotta. Felakasztotta a kan kutyákat egy faágra, és tíz másodperc alatt kiherélte. Nem volt ez szakszerű herélés, az többi időt igényel. Povazsánszki egyszerűen lemetszette a herezacskóikat, aztán kihajította a kutyákat az udvarból. Elhiszem, hogy undorító, de említettem már, hogy Povazsánszki milyen ember volt, és ezenkívül meg kell hagyni: a kutyafalkát egy hét alatt végérvényesen szétszórta. Nem volt ott többé éjszakai üvöltés. Igaz, Povazsánszki attól kezdve sokáig vastag bottal járt az utcákon, mert még a jól nevelt házőrző ebek is nekirontottak. A kiherélt kan kutyák ellenben igen jámboran viselkedtek, nagyon betegek voltak. Így jelent meg egy reggel a házunk előtt egy bozontos szőrű, kiherélt, szomorú kutya, és lefeküdt a szikla mellé, nyalogatta a sebét. Így, ahogy mondom. A mi házunk előtt tényleg volt egy szikla. Az első szikla, amit életemben láttam, és sokáig az egyetlen is. Mifelénk ugyebár nincsenek hegyek, de ez hegyoldalból hasított, igazi szikla volt. Az apám hozta valahonnan, amikor felépítette a házunkat, és eperfákat ültetett eléje. Sarokházunk volt, egy vert falú vityilló, de mégis sarokház, és apám nagyon büszke volt rá, szép eperfacsemetéket ültetett az utcára. Az egyik fiatal eperfát azonban legázolták a szekerek. Esős időben ugyanis a parasztok, mikor befordultak az utcasarkon, hogy elkerüljék a kátyúkat, felhajtottak a ház elé, és a földre nyomorították az eperfát. Hajlékony, szívós fa volt, nem tört el, de lenyúzódott a kérge, és idétlenül meggörbült. Apám feldühödött, valahonnan szerzett egy igazi sziklát, szép masszív kődarab volt, öt ember is alig tudta volna megmozdítani, de mégis odakerült a házunk elé, a szegény meggyötört facsemete mellé. Egy este valamelyik paraszt nekihajtotta a szekerét, a bal első kerék összetört, attól kezdve békén hagyták az eperfánkat, amely évek folytán szépen terebélyesedett, ronda göcsörtös fa lett belőle, a törzséből, ahol lenyúzták a kérgét, állandóan macskacsipa folyt, de jól termett, és árnyékot tartott. Szerettem ezt a fát, mert kicsi gyerekkoromban Péntek Vera, egy utcánkbeli kamasz lány az eperfa alatt, a sziklán üldögélve szokott ölébe venni engem, és duruzsolt ott nekem, vagy inkább magának, mindenféle szomorú dolgokról.