Aszlányi Károly

Aludni is tilos

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

„Ha pedig a te szemed gonosz, a te egész tested sötét lesz.

Ha azért a benned lévő világosság sötétség: mekkora akkor a sötétség?!"

HEGYI BESZÉD. MÁTÉ: 6.23.

Ezek a feljegyzések egy kortárs monográfiájából valók. A teljes monográfia, kortársról lévén szó, még megíratlan. Éppen ezért, a következő vázlat inkább aktaszerű, mint irodalmi jelentőséggel bír. A fiatalember, akinek adatait tartalmazza, közvetlenül az idegeinek, közvetve pedig a közelmúltnak áldozata, aki abból a feltevésből indult el, hogy a gyűlölet nemesebb érzés a szerelemnél, mert gyűlöletet nem lehet vásárolni: később azonban testben megerősödve, lélekben megrokkanva, éppen a szerelem volt az egyetlen, amit akkor is megtalált, amidőn olyan egyedül kódorgott a városban, mint aki nincs is. Természetesen a szerelem nem lehet beteljesülés, se megváltás: annak a játékosnak a részére, aki veszít, nem más, mint újabb elveszteni való. Azt mondják, igen sok művelt és képzett fiatalember nyomorog. Én csak Flóriánt láttam nyomorogni, tehát csak róla tudok. Mindenki csak egyről tud. De egy annyi, mint tízezer. És amióta felmerült bennem a kísérteties kétely: vajon tényleg csupán szerencse és szerencsétlenség, vagy erő és gyöngeség a nyitja az effajta nyomorúságnak, vagy pedig általánosabb s kívülálló okok?! azóta nem kerülhettem el, hogy tanulmányozni kezdjem a Flórián-ügyet. Vezérlő szempontjaim a következők voltak: születetten beteges jelenség-e Flórián, vagy csak a nyomor tette azzá? szabad-e a halálon túli kárpótlás abszolút garanciája nélkül belenyugodnunk abba, hogy akár egyetlen ember teste és lelke silányabbá váljék közöttünk és miattunk?! És végül: volt-e olyan lehetőség Flórián válságos heteiben, amelyet kihagyott; de egyáltalán, a teljes pénztelenség állapotának harmadik, negyedik hetében van-e moralista, aki azt mondaná: ne vétkezz, hanem koplalj vagy kódorogj, égő szemekkel, tovább?! Engem inkább az érdekelt tehát: van-e lehetősége Flóriánnak arra, hogy vétkezzen?! A világ, amelyben egyes, hasznot hajtó vétkeket az erkölcsös emberek sajátítottak ki önmaguknak, azzal bünteti szerencsétlen fiait, hogy nem engedi vétkezni őket. Rákényszeríti a becsületes koplalásra, amelyet kancsal mosollyal boldog és tiszta állapotnak nevez – a maga részéről persze, nem kér belőle. Ne törődjetek velünk! mondják a dőzsölők, mi elkárhozunk. De Flóriánt nem engedik elkárhozni. Gondját viselik, aggódnak, de csak azért, hogy a figyelmét eltereljék arról, ami itt a földön történik.

Ezekre a kérdésekre Flórián élete válaszol, mint illetékes, de nem tévedhetetlen fórum. Azért ezt az életet, bár elenyésző töredékében, de legalább pontosan kellett felvázolnom, tekintet nélkül a formai követelményekre. Köszönetet kell mondanom kiadómnak és munkatársaimnak azért, hogy ebben az elszánt törekvésemben úgy Flóriánnal, mint az olvasó kortársakkal szemben támogatott.

Aznap vált először tudatossá benne. Addig olyan volt az egész, mint valamely távoli, rossz előérzet. Vagy, mondjuk, mint kezdődő betegség.

Tóth Flórián a szokott úton ment lefelé. Az embereket igen érdekli ez az út; részvéttel és aggodalommal figyelik azt, aki lefelé csúszik – mikor aztán lent van, nem törődnek vele többé.

Éppen ez a periódus hozott pedig látszólagos sikereket is. A mérnöki diplomája semmit sem ért, még az építőmesterekkel sem vehette fel a versenyt. Két egészen távoli rokonának szűkre szabott jóindulatát teljesen elfogyasztotta; és benne is megsavanyodott az a jóság, ami ahhoz is kell, hogy kérni tudjunk. Végül nekiült és írni kezdett. Világos fejjel és józanul tudta, hogy nincs tehetsége az íráshoz, és nem is szándékozott többet írni, mint azt az egyet, amellyel a Tehetségkutató Vállalat R. T. pályázatán vett részt. Ez a vállalat ötszáz pengővel szándékozott jutalmazni azt a legjobb novellát, amely a háború és béke kérdésével foglalkozik. Flórián megnyerte az első díjat. Gyermekkori nevelése és vérmérséklete sohasem engedte túlságosan örülni valaminek. De ez az ötszáz pengő – bár kétségtelen, hogy napokon belül el fogja költeni –, mégis új reményt és új erőt adhatott a küzdelemre. Levelezőlapot írtak neki, hogy holnapután, azaz pénteken keresse fel a „Tehetségkutató Vállalat Rt." igazgatóját.

A díjnyertes írásmű ilyen volt: Az észak-amerikai nehézipar egyik emberét állította a háborús körhinta tengelyébe. Egész vagyona a háború prompt kitörésén áll, amikor egy éjszaka megjelenik előtte Pál apostol, és rá akarja beszélni, hogy mondjon le a háborúról. Ennek az írásműnek nem volt eleje, vége sem volt; éppoly kevéssé formája, vagy tendenciája. Nyers, tehetségtelen és lelkes írás volt, amely erősen hatott a bírálók párnázott lelkére. A vállalat belső emberei voltak a bírálók, könnyen hozták a döntést, mert annak a jelentősége felől nem ringatták illúziókba magukat.

Délelőtt tizenegykor Tóth Flórián, állástalan mérnök, elment az első díjért, Germán igazgató úrhoz. Mindent elkövetett, hogy ne gondoljon a lehetőségekre, amelyeket az ötszáz pengő fog nyújtani neki; mert tapasztalatból tudta, hogy a valóság rendszerint rácáfol a fantáziára. Tulajdonképpen nem a pénz volt az, amire mindenkor vágyott, hanem a pénzkiadással járó kellemes érzetek.

Amikor felment a lépcsőn, szédülés fogta el. Zsuzsi megállt mellette, és inkább kíváncsian, mint riadtan nézett rá. Szédülést érzett, de nem értette meg, teleszívta levegővel a tüdejét és tovább ment. Tegnap óta nem alhatott Mecsérynél, mert Mecséry bevonult a dandárhoz, és ezért is örömmel gondolt az ötszáz pengőre.

Germán úr felcsillanó szemekkel fogadta. Energikus mozdulattal mutatott a fotőjre, amelybe Tóth Flóriánnak le kellett ülnie.

– Kedves barátom – mondta Germán úr –, ön láthatta a lapokból, micsoda propagandát csinál íróinak a Tehetségkutató Vállalat Rt. Sajnos… – itt megállt és leszórta a hamut a cigarettájáról – sajnos, a cég nehézségekkel küzd. Külföldi követelések… a közönség közönye… az általános gazdasági hanyatlás… hiszen ön mindezt tudja. A novellája meg fog jelenni lapunkban, a honoráriumot megkapja a megjelenés után. Azonban az ötszáz pengőt egyelőre nem adhatjuk ki – ellenben ön, aki kezdő író, megfizethetetlen reklámot kap; vállalatunk egész erkölcsi súlyával ott áll ön mögött –, az utak megnyílnak és ön érvényesülhet.

Flórián megborzongott. Névtelen érzések surrantak át az idegein.

– De – szólalt meg rekedten –, én nem szándékozom írni. Én inkább az ötszáz pengőt választom; én nem születtem arra, hogy olyan nyitott ajtókon menjek be, amelyek mögött nincs mit keresnem.

Az igazgató vállat vont.

– Hja – felelte –, nem tehetünk mást. Ez manapság így szokás. A szomszéd szobában ott ül a második, harmadik és negyedik helyezett. Mindegyik boldogan elfogadja ön helyett ezt az ajánlatomat.

Flórián felállt. Zsuzsi is feltápászkodott, és megnyalta a gazdája cipője orrát.

– Nos – kérdezte még egyszer az igazgató –, ön talán mégis karriert akar csinálni. Gondolja meg.

Flórián fejét csóválva ment az ajtóig. Nem tudta kinyögni azt, amit mondani akart.

– Jó napot! – és kiment az ajtón.

Amikor az utcára ért, esett ez eső. Hideg, nyálas és sötét volt a város. Zsuzsi megborzongott. Zsuzsi – akármennyire kutya volt csupán – tudta, határozottan tudta, hogy nincs lakásuk. A lakásösztön jobban élt benne, mint az emberben, aki mellette lépdelt, és aki ez idő szerint nem tudott másról, mint hogy az ötszáz pengőt nem kapta meg. Lassan azonban egész lelke megtelt a füstbe ment tervek és elmúlt lehetőségek árnyaival. Amúgy is sötét volt az utca, de még sötétebbnek tűnt, mint amilyen volt a valóságban. Szédül a gazdám, gondolta Zsuzsi, szédül; bizonytalanul lép, nem olyan a járása, mint volt.

A dolog úgy áll, hogy három napja már annak, amikor utoljára ágyban töltött egy éjszakát, akkor Mecsérynél aludt, de másnap el se ment hozzá, mert könnyelműségében úgy gondolta: mégsem illik kutyával menni oda. Nevetséges, hogy valaki nyomorogjon, és amellett kutyája legyen. A kutya vele nyomorgott.

Erdélyben élt két rokona, akik azonban nem voltak gazdag emberek, és csak illegális úton küldhettek volna pénzt, mert a törvények szerint ehhez nem volt joguk. De pénzük se volt és kedvük se, hogy őszinték legyünk. Flórián felnőtt ember, az apja polgármester volt Gyulafehérváron, más menekültek is révbe jutottak Pesten. „Hát Flórián nem jutott révbe. Hát mit csináljak"– így beszélt róla az egyetlen közelebbi rokona, Enyeden. De csak két évben egyszer beszélt róla, egyáltalán. Lehet, hogy Flórián könnyelmű volt. De erről nem érdemes beszélni. Egy ember, aki könnyelmű, de nincs pénze, amiből könnyelmű legyen: éppoly kevéssé az, mint ahogyan a hazug ember, aki siketnéma és egy elsötétített szobában áll egyedül: cseppet sem hazug.

Talán nem kellett volna az örökség utolsó filléreinek elfogytával, a baráti ígéretek csődjével s kéthónapos nyomorúság után a kutyájához ragaszkodnia. De a kutya ragaszkodott hozzá, s ez eldöntötte a dolgot.

Ebben a nyálas, hideg esőben végigballagott a Vilmos császár úton, egész hosszában, s Zsuzsi, széles talpaival szaporán lötyögött mögötte. Flórián egyenesen járt, merev gerinccel, s csak a szemhéjai csüngtek petyhüdten a fáradt, szürke szemek felett. Mint a felhők, gomolyogtak egymás mögött, és tolakodóan a gondok benne: alvóhelyet kell kerítenie; a látszat utolsó füstje elszállt, gondolta, szegény vagyok, semmim sincs többé, a kutyámról se tudok gondoskodni.

Képtelenség folyton gondolkodni. Egészségtelen és természetellenes is, persze. A legtöbb ember átlagosan egy órát gondolkodik naponta. A többi huszonhármat szellemi tétlenség, reflexek és az agyvelő gépies motyogása tölti ki.

De a nyomorgó folytonosan gondolkodik. Pillanatnyi szünetek után újra és újra nekilódulnak a céltalan gondolathullámok, hogy azután, ezer ízre marva és tépve magukat széjjel, véres esőként hulljanak a lecsüngő fejre vissza.

Flórián is fáradtnak és csüggedtnek látszott, de az agyvelejében őrületes túlprodukció állt be. Ezerszer és újra visszatért a múlt valamely elmulasztott lehetőségére, vádakat kovácsolt önmaga, majd a társadalom ellen; azután hirtelenül szánakozni kezdett, könnyek törtek fel a szeméből és megrázta a fejét, mintha ezzel kifejezést adhatna méltatlankodásának.

Esett az eső. Most már, az Eskü úton, vizes fejjel és fáradtan kissé lecsillapult a gondolatainak veszett körforgása. Szórványosan és formátlanul bukkant fel agyában egy-egy törött mondat, néhány szó, amelyek találomra állottak össze; éhes volt, fázott és sajnálta Zsuzsit.

A Népkonyhára vonakodott elmenni. Attól félt – többek között –, hogy azok a szegények, akikkel ott találkozni fog, rossz tréfának, vagy talán kihívásnak veszik majd azt, hogy kutyát visz közéjük, méghozzá ilyen selymes és úri kutyát, mint Zsuzsi. Azok a szegények, gondolta, régi szegények már. Valósággal a szegénység arisztokratái. De hogy az övék lenne a mennyek országa, morfondírozott, azt már nem, hanem az önkéntes szegényeké. Mert aki az akarata ellenére szegény, annak éppúgy kevés az érdeme, mint a gazdagnak. Flórián szeme csillogni kezdett. Igen, nem az, hogy hibát követtem el. Vagy, hogy élhetetlen voltam. Miért élhetetlen?! Halhatatlan, önkéntes szegénység. Én akartam a lelkem mélyén, hogy így legyen. Bemehetnék a kávéházba ismét, mint régen. És volna hitelem. De nem, nem megyek be.

Ekkor azonban Zsuzsira nézett. Zsuzsi farka gyönge ívben konyult a síkos aszfalt felé, és víz csöpögött belőle. Flórián elbiggyesztett ajakkal nézett a kutyára, valósággal nyafogni szeretett volna, mint egy kislány. Mert a kutyáról szólván, már nem áltathatta magát: hiába menne be a kávéházba, immár nem volna hitele.

És mégis bement. Az eső rákezdett, Flórián nem tehetett mást. Odabent a melegben, lármában, füstben és fényben megszólított egy pincért:

– Nem kaphatnék valami csontot a kutyámnak?! – kérdezte.

A hangja fátyolosan, hamisan szólt, idegen ember hangjaként. Idegen volt a régi kávéház is, minden.

A pincér odébb állt, egy másik rendeléssel. Flórián ismét gondolkodni kényszerült: vajon meghallotta-e a pincér a kérését és vajon csak felelni tartotta-e fölöslegesnek, vagy pedig talán szó sem lehet a kérés teljesítéséről?!

Amikor az iménti pincér arra ment ismét, Flórián éppen lehunyt szemmel állt, mint egy vak koldus, és Zsuzsi a pincér lábait szimatolta.

– Majd szólok a főnök úrnak – mondta a pincér, mielőtt tovább szaladt. Flórián kinyitotta a szemeit. Homályos és zavaros tekintettel nézett oda, ahol a pincér állt előbb.

Azon gondolkodott, hogy képesek vagyunk-e ott tartani a tekintetünket, ahol egy pillanattal előbb egy ember szemébe néztünk. Nem, mondta, tanáros aprólékossággal magában, amint az a fej eltűnik onnan, már csak a mögötte levő tárgyakat látjuk, mert színtelen közegben vakok vagyunk. Az a szerencse, hogy a levegőnek nagy tömegben van némi színe, és így testi szemeink nem ismerik meg az Ürességet.

Nagyon hideg volt most, a forró teremből jövet, itt kint, a novemberi esőben.

– Nekem van kabátom – suttogta Flórián –, de neked nincs, Zsuzsi.

Felemelte a sáros, didergő kis kutyát, és bedugta a kabátja hajtókái közé. A hideg sár és hólé végigfolyt a mellén.

Bár nem volt tehetsége az előmenetelhez, összeköttetések kiépítéséhez, barátok megtartásához; azért, természetesen, voltak barátai. Három barátja volt. Egyikhez se mehetett el többé.

Az egyik Mecséry volt, akinek sezlonján háromszor aludt az elmúlt héten. De Mecséry kényes fiú volt, és minden jószívűsége mellett kérdezgetni kezdte Flóriánt, hogy tulajdonképpen miért nem lehet hozzájutni ahhoz a pénzhez, amit Enyedről küldenek.

Flórián kitért a kényszerűség elől, hogy meg kelljen mondania: Enyedről nem küldött senki pénzt. És Mecséry amúgy is elutazott.

Azután báró Wintersturm. Szászrégeni fiú, előkelő, elegáns, gazdag és lovagias. Sohasem felejtette el, hogy Flórián abban a városban született, ahol ő, és hogy Flórián milyen kitűnő családból származik. Ha lovagias ügyben, valami nő körül, vagy akármi más módon segítenie kellett volna: Flórián számíthatott volna rá. De ez a báró Wintersturm betegesen irtózott azoktól, akiknek sürgősen pénzre van szükségük. Soha nem adott kölcsön senkinek. Flórián két hónappal ezelőtt kapott tőle száz pengőt. Pénzt fogok kapni Enyedről, mondta Flórián, és tíz napon belül megadom.

Nem kapott pénzt Enyedről, és tíz napon túl sem adta meg. A báró azonnal elhidegült és letagadtatta magát.

És itt volt még Raif dr., a magánmatematikus. Akinek elmélete megjárta a minisztériumokat, és sikereket aratott reálpolitikusainknál. A Raif-elmélet szerint, ha az átlag kiszámításánál nem a teljesítmény végösszegét osztjuk el az Idővel, hanem külön kiszámítjuk a Teljesítmény szakaszait és megszorozzuk az Idővel, akkor az eredményben 0,9167432 eltérés fog mutatkozni. A kereskedelmi miniszter állítólag így nyilatkozott: ha ez igaz, akkor korszakalkotó jelentőségű.

Csakhogy Raif doktornak öt gyereke volt, és kevés jövedelme. Nem tudom, hogy ez korszakalkotó jelentőségű-e: de viszont igaz.

Flórián egy ízben Raif doktor előszobájában aludt, öt kis gyerekkel együtt. De a legnagyobb lányka másnap panaszt emelt ellene: félek az idegen bácsival egy szobában aludni, azt mondta, és Raif doktor ezt a körülményt Flórián tudomására hozta.

Ami jót életében tettek vele, az édeskevés volt ahhoz, hogy segítsen rajta, de másrészt mégis túl sok volt: sohasem gyűlhetett fel annyi keserűség benne, amennyi, felrobbanván benne, kivághatta volna őt a polgári elszegényedés és nyomorúság pályájából.

Most már egészen más volt a helyzet. Az okok önként adódtak. Nem maradt semmi az életében, amiért meg kellett volna fontolnia a cselekedeteit. De most a kimerültség és az idegeiben zsibongó béna álmosság tették a cselekvésre képtelenné. Csak úgy homályosan kérdezte magától: vajon, ha erős és egészséges volnál, mit tennél te, mi?! És így felelt rá: amit akkor tehetnék, ha erős volnék és egészséges: arra nem volna okom, ha az lennék. Ez így van: néhány nappal ezelőtt, pár filléres fogyasztás után két és fél órát aludt, az asztalra borulva, egy sofőr-vendéglőben. Pincér gorombán megrázza. Flórián felébred, elönti a düh. Egy éjszaka mégsem válhatik valakiből proletár. A pincér durvasága felbőszítette, elfeledkezett a körülményekről, felugrott, hogy pofon üsse.

Igen, de a keze nem mozdul. Két és fél órát aludt az alsókarjára könyökölve, s mind a kettő elzsibbadt. Tehetetlen! Agyonverhetnék, nem tudna védekezni.

Kisomfordált az ajtón. Íme, ez az; ha a keze nem zsibbadt volna el az asztalon alvástól: pofon üthetné a pincért. De minek ütné pofon, ha mindez nem történt volna?! A világirodalom legszemérmetlenebb hazugsága a romantikus és mosolygó szegénységről szól: ami pedig nem létezik. A szegénység őrli és marja a szegényt; és egyik szegény őrli és marja a másikat – vajon tetszéssel olvassák-e a regényeket, ahol az obligát gazdag ember megcsömörlik vagyonától és irigyen nézi a játszadozó szegényeket?!! Nincsenek boldog szegények, mert azok, akik a szükségleteikről lemondanak, ha megszerezni nem tudják őket: nem boldogok, hanem együgyűek, gyávák vagy igénytelenek és semmi esetre se szolidárisak: mert ezt az igénytelenségüket aztán csendes és állandó propagandára használják fel igényesebb társaik ellen.

Flórián mindig szerette az Erzsébet-hidat. Szerette az első évek folyamán, amikor a karcsú, sárga test naponta új szépségeket tárt fel mohó szemei előtt; és még ma is szerette, amikor fényes ívben szikrázott előtte, a parti lámpák záporos fényében. Síkos, nedves, csillogó acéllapok döngtek a villamos csikorgó kerekei alatt, a zökkenőknél. Esett az eső, Flórián ott állt a hídon a kutyával, vizes felöltőben és boldogtalanul tépelődve. Üres, frivol kis melódiák makacskodtak a fülében, habpuha vánkosokat képzelt, amelyen meleg és száraz vacokban, aludni lehet. Az ember valósággal belefúrja magát, laposan és kéjjel összehúzódva, a paplan s a lepedő közé, hogy szinte minden levegőt kiszorítson. Keserves volt ezekkel a paradicsomi képzeletekkel bíbelődni, de nem tágítottak. Flórián ellenállása lassan megtört, szája széle lebiggyedt, szemeiből kibuggyant a könny, forrón és bőven ömlött az orrán és arcán lefelé. Elérhetetlennek látszott minden, csak a halál kellette magát, odalent; lévén az egyetlen elérhető és megengedett dolog. A vallás szerint bűn: de nem tartozik azon bűnök közé, amelyekkel szemben a világi törvények is támogatják a vallást; Jézus parancsai közül felszívódtak a törvényekbe azok, amelyek a Tulajdon védelmét szolgálják: – a többi nem. Valamely öngyilkosság feltétlenül javítja az általános statisztikát és feltétlenül enyhíti a munkanélküliséget, a maga szerény, magános ezrelékével – tehát nem haragszunk az öngyilkosra. Kivéve, ha életben marad, és újabb nehézségeket okoz.

De, az igazság az, hogy Flórián nem sokáig időzött ennél a kérdésnél. Esetleg, minden analízis nélkül megállapíthatjuk: esetleg beugrott volna a Dunába. De a kutyával ez semmi esetre se ment. Nem holmi részvét vagy gyöngeség miatt. Hiszen halálra vált emberek néha a gyermeküket is magukkal viszik. De valahogy az a tény, hogy Flórián magyarázni kezdte Zsuzsinak az öngyilkosság fogalmát – bár inkább önmagának magyarázta talán –, és hogy Zsuzsi, más esetekkel ellentétben, semmit sem értett a magyarázatból és dideregve ácsorgott a hídfő felé bámészkodva; – hiába, nos, mégiscsak furcsa dolog egy kutyát öngyilkosságra kényszeríteni. Az oktalan állat amúgy sem látja az öngyilkosság aktusában rejlő emberi privilégiumot: a lehetőséget, hogy végső esetben elégtételt és pihenőt szerezzünk magunknak; esetleg új formát a létben, amelynek egyik dimenziója összefogott ellenünk. Einstein, amerikai dolgozatában már ott tart, hogy – régi és együgyű tanítások új színt és fényt kapnak, ha egy kis absztrakt matematikát adunk hozzájuk: – az anyag megmarad, de csak azért, hogy az energia új és új formát alakítson belőle. Mi az anyag, ha nem a test és mi az energia, ha nem a lélek?! A test változik, az energia megmarad: és talán nem aszerint, hogy jó, vagy rossz, hanem erős-e vagy gyönge?!… De amíg ezeken töprengett, Flórián végigment az Eskü úton ismét, és a Kossuth Lajos utcán s a Rákóczi út elején megállt egy kapu alatt.

– Te őrült, lázadozott, micsoda hülyeségek ezek, gondolj egy pengőre. Ez a világrejtély, egy pengőért meleget kapsz, fedelet. Egy pengő. Hogyan lehetne egy pengőhöz jutni?!

Relatív. Néha igen könnyű, de máskor lehetetlen. Hosszabb útra nem vállalkozhat az ember és különben is, hová?! A felöltő alatt levetkőzni, és eladni a zakót három pengőért: kinek, este nyolckor?! Talán egy pincér megveszi.

De ilyesmivel nem mehetsz be a vendéglőbe. Istenem, ez a kutya bizonyosan meg fog fázni. Fel kell menni Raifhoz, és otthagyni a kutyát.

Kiugrott a kapu alól, és a Mikszáth tér felé sietett. Lyukas cipője csámcsogva jelzett minden lépést, ki-és betódult a víz az eresztékeken.

Raiféknál két gyerek beteg volt, és a kutyát nem vállalták. Most báró Winterstein került sorra: „otthagyom Zsuzsit, nekiadom. Ha emberről volna szó, a feleségemet is nekiadnám, könyörögnék, hogy fogadja el, semmint hogy velem kínlódjék tovább." De Winterstein St. Moritzban volt, s a lakása zárva. És útközben több idegen embernek felajánlotta a kutyáját, de Zsuzsi betegnek látszott, és Flórián gyanúsnak; mindenki megrázta a fejét és tovasietett.

Ismét a Rákóczi úton volt; esett az eső, a Pannónia elé esküvői menet ért, a menyasszony egy ernyő védelme alatt sietett a kapuig – magas, barna nő volt, „gaálfranci-arccal. „Mindezt észre kell vennem, átkozódott Flórián, „mert a szemem lát, a fülem hall és köztük vagyok; de ők már nem látnak és nem hallanak engem és nem akarnak tudni rólam".

Így bámészkodott, s agya tovább kalimpált, mint egy túltúrázó motor. Néha az öntudat, a gondolkodás plátói tisztasága s a kanti ellenőrzés leköltözik a szívbe és más alantasabb szervekbe – igen –, míg az agyvelő könnyű és vidám mondatokat görget, a fül kis, frivol kuplékon kérődzik – így Flórián egész testével tudta, hogy nagy, csúnya baj érte, de éppen a központi idegrendszer volt az, ami erről nem vett tudomást. De Flórián nem volt őrült, mint ahogy a lázas ember nem okvetlenül maláriás. Talán az ötszáz pengő se segített volna rajta. De azt hitte, hogy segítene. Senki se törődött vele az egész világon. Egyetlen agyban se fordult elő, mint gondolat, egyetlen újságban se szerepelt, egyetlen ajakpár nem ejtette ki a nevét. Az ilyen ember talán nem is létezik. A pozitivizmus, sőt a késői perspektivizmus szempontjából mindenesetre olyan jelenség ez, amely legfeljebb relatív jelentőségű. Egyedül Flórián az, aki látja önmagát. De talán tévesen.

És Zsuzsi. De Zsuzsinak nincs szerepe a filozófiában. Vakarózni próbál, de a csuromvizes szőr megakadályozza benne. Ismételten felnéz Flóriánra: a világért se sürgetően vagy szemrehányóan! csak felnéz. Hátha már történt valami azóta odafönt… vagy nem?! Mindegy. Zsuzsi megnyugszik a végzetben.

Ott bámészkodnak a Rákóczi úton. Folyik a víz róluk, minden oldalon. Egy sivatagban milyen szárazság van most! Milyen jó lehet ott – ha innen nézzük a dolgot! Vagy egy forró kemence mellett, hatalmas, száraz ágyban, aludni’ Továbbúsznak az esőben, amely nem éri be azzal, hogy eshet, hanem ver is.

Vannak szegénységre és vannak gazdagságra született emberek. Ez utóbbiak még rongyos szegényen is bizonyos mértékig a gazdag emberek módjára viselkednek. Ez a viselkedés nem annyira az embertársaik felé irányul, mint a saját idegrendszerük ellen: az ilyen, gazdagságra-hajlamos embernek gyakran semmi tehetsége nincs a pénzszerzéshez. Néha egész életén szegény marad. De sohasem lesznek barátai a szegények közül; és sohasem fog megnyugodni a szegénységben.

Ilyen volt Tóth Flórián.

Amikor este lett, s a késő novemberi, ködös utca benépesült sietőkkel, bámészkodókkal, az utca átutazólakóival: akkor Flórián a Baross téren állva, tudta, hogy az utca végleges otthona lett. Agyát gyors és erőszakos kérdések mardosták: hova mehetnék, mit tegyek, hol aludjam, hogyan lehetséges ez, mindenki alszik valahol, de hát, istenem, csak nem állítok be egy távoli ismerőshöz ezzel, hogy aludni hagyjon; inkább bemegyek a Keletire.

A Keleti harmadosztályú várótermében, a padsor végén leült, és Zsuzsi a lábaihoz kuporodott.

Hideg volt a kő, de Zsuzsi nem panaszkodott. Az emberek ilyenkor előkotorják a múltjukból mindazt, ami szebb és jobb volt a jelennél, és sóhajtozva emlegetik. Zsuzsi tudta, hogy aminek egyszer vége szakadt, annak mindörökre vége van. Ezt az emberek mindig kevésbé fogják megérteni. Olyan tulajdonságuk a remény, amely az asszociáló képesség túlfejlesztéséből származik. Az ember megtanult asszociálni, és egyszerre csak képtelen volt megállni vele. Elmosódtak a valóság és a lehetőség határai, minduntalan a képzelődés és remény világába tévedünk, ahol az Egyensúly határőrei belénk puffantanak. A remény kergeti gyilkosságba az egyént, forradalomba a tömeget és háborúba az államot: a siker reménye. Remény nélkül minderre sose kerülne sor.

Így volt ez az ötszáz pengővel is. Akármilyen szigorú mértékkel reménykedünk, mindig ki fogunk hagyni a számításból egy adag emberi lelkiismeretlenséget, önzést és rosszindulatot.

De Zsuzsi mindezt nem tudta. Aludt a kövön, és Flórián aludt a padon. Szemhéjai tüzesek és súlyosak voltak az álmosságtól. Álmában összerándult, egyszer felugrott és körülnézett. Félt, hogy rajtakapják.

Nemsokára hatalmas test nehezedett a padra, amelyen Flórián ült. Vadászruhás, tollas kalapos úr volt, jól táplált német vizslával. A vizsla letelepedett, és idegenkedve szimatolt Zsuzsi felé.

– Jó estét – köszönt zsíros hangon a vadászruhás –, jó estét, jó estét. Látom, szintén kutyával utazik.

– Igen – felelte Flórián. Az alvás lehetősége egy időre megszűnt. A vadászruhás elővette a hátizsákot, kenyeret és libacombot szedett elő, és zabálni kezdett. Egyes darabokat a vizslája elé dobott.

– Hová utazik?! – kérdezte tele szájjal.

Flórián habozva felelte: – Én… Hatvanba.

– Hatvanba?! – röffent fel a vadász – á, nagyszerű. Én is Hatvanba utazom.

Flórián riadtan pillantott le a Zsuzsi apró, fényes szemeire. A kutya didergett. A kövér vizsla és a kövér vadász lázas igyekezettel ettek. Talán már nemsokára indul a vonat?!

– Én nem ezzel a vonattal utazom – próbálkozott Flórián. A vadász felhorkant.

– Remek! Én se. Ez a tíznegyvenkilences, ez egy vicinális. Tíz perccel később indul a gyors. Azzal megyünk.

Flórián lesütötte a szemeit.

A kövér úr elrakta a bicskáját, és kisimítván, összehajtotta a papirost. A vizsla lustán feküdt el hatalmas lábain, de Zsuzsi apró szemeivel gondosan követte a kövér úr minden mozdulatát. A szegényeket mindig érdekelték a gazdagok tettei.

– Nos – mondta elégedetten a vadász –, amint látom, ön bóbiskol.

– Én?! – riadt fel Flórián – dehogy. – Miért?

– Ez éppolyan – folytatta a kövér úr –, éppolyan, mint Volhyniában, amikor kilenc napig nem aludtam, egyfolytában. Ezt hallgassa meg, fiatal barátom, érdemes – be voltak havazva az állások, és én nekidőltem a földhányásnak, hogy állva aludjak, mert már leragadtak a szemeim; és akkor odajön hozzám a Fitzere zászlós, és azt mondja, van egy remek történetem a maga számára, hehe –, de figyel maga, fiatalember?!

– Igen – kapta fel a fejét Flórián –, figyelek. Hogyne.

– És azt mondja tehát, úgymint a Fitzere, hogy mikor a Balkán-háborúban kint voltak öt napig a hegyek között, és nem aludtak egy szemhunyást se úgy, mint ők, akkor odajön hozzá a főhadnagy és a vállára üt… de maga alszik.

– Nem alszom – felelte Flórián, de lecsüngő szemhéjai rácáfoltak.

– Határozottan – neheztelt a vadász –, maga ide se figyelt arra, amit mondok. Mondja csak, öcsém, maga… nem úgy aludt maga…?!

– Hogyan…

A vadász végignézett Flórián öltözékén. Nem, mégis, a dolog valószínűtlennek tűnt.

– Áh – legyintett –, maga bizonyosan lumpolt az éjjel.

– Igen. Lumpoltam.

Flórián örömmel vállalta ezt a látszatot. Lumpolni kedélyes, úri dolog. Nyomorogni szégyen. Ehhez kétség se fér.

De a kövér, tollas vadász, semmiképpen se szándékozott ennyiben hagyni a dolgot.

– Mondja! – szólalt meg ismét, miután a didergő Zsuzsit arrébb tolta bakancsos lábaival – mondja csak, van már jegye?!

– Jegyem?!

– Jegye. Kérdem, van-e már jegye a hatvani gyorsra.

– Jegyem – suttogta Flórián –, nem. Jegyem még nincs.

– Akkor váltani kell – jelentette ki a vadász, fokozódó gyanakvással.

Flórián felállt. Maga mellé húzta Zsuzsit. Itt, a váróteremben nyugodtan alhatott volna egy órát. De túlságosan irtózott attól, hogy valakinek a megvetése közvetlenül érje, hogy hazugságon kapják rajta, hogy megtudják, miért álmos.

– Zsuzsi – húzta meg a szíjat –, gyere.

– Halló! – kiáltott utána a vadászruhás – nem arra van a pénztár!

De Flórián határozottan a kijárat felé tartott. Menekült dobogó szívvel. Hátha a kövér bakó utánaszalad, elkapja és: Hé, maga csaló! Maga nem azért ült a váróteremben, hogy Hatvanba menjen! Maga nem azért álmos, mert lumpolt! Maga azért álmos, mert hetek óta nincs lakása! Idegen lakásokon lopja az álmot. Lopja! Lopja! Minden rendes embernek van alvóhelye! Lakása! Hiába titkolja, maga nyomorog!

Flórián kiugrott az ajtón, mielőtt ez tényleg bekövetkezik. Ismét kint állt a nyálas, hideg esőben, és Zsuzsi most már egészen rossz állapotban volt, a hideg rázta és lelógott a feje.

Flórián eltelt keserűséggel. Nem tudott segíteni a kutyán. Zsuzsi számára nem volt Népkonyha a városban; egyáltalán, az első kutya volt, amely a városban nyomorgott – és Flórián már arra gondolt, hogy elengedi. De ez nem segített volna. Elindult az esőben a Rottenbiller utcán lefelé.

Zsuzsi megállt egy sarkon és hányt. Szemmel láthatóan magas láza volt. Flórián felnézett és könnyben és esőben ázó szemei az Állatorvosi Főiskola tégláira meredtek.

Karjába vette Zsuzsit, és megkerülte az épületet. Becsöngetett.

A portás kicsoszogott.

– Ez a kutya – suttogta Flórián – beteg.

– Most nincs felvétel – morogta a portás.

– De beteg.

– Vigye haza reggelig – mondta a portás –, és tegye a kályha mellé.

– Nincs… kályhám – buggyant ki a kétségbeesés és szégyen Flóriánból – a kutya…

– Sajnálom…

Flórián lábát a vasrácsos kapu közébe vetette, és benyomta a kutyát. Azután, képtelen gyorsasággal szaladni kezdett.

A sarkon megállt, lihegve. Visszanézett s úgy látta, hogy Zsuzsi nincs az utcán.

Tehát a portás nem dobta ki. mégse.

Micsoda szerencse, gondolta Flórián minden irigység nélkül, hogy nem ember. Mégis, kutya: hát befogadták.

Elindult, vissza a Keleti felé.

Az éjszaka története azután már meglehetősen összefolyt az emlékezetében. Egyfolytában sohasem aludt félóránál többet, de szunyókált a padon, a posta előtt és bent a váróteremben. De ez nehéz, kínzó, nyugtalan alvás volt, zsibongó idegekkel, rettegve és a kielégülés reménye nélkül. Egy darabig azt álmodta, hogy Zsuzsi nyalja a kezét. Hajnaltájt egy keselyű orrú ember hajolt fölé, belerúgott a sípcsontjába és röhögött:

– Szól a kakas, kelj fel pasas.

Körös-körül álmos parasztok cihelődtek.

Ha a mi embereink valamely más bolygón élnének, bizonnyal a Föld lenne a pokol, amelybe haláluk után száműznék őket. Sőt, lehet, hogy ezzel éppen ráhibáztam az igazságra.

És ennek a lassan fejlődő pokolnak mai állapotában immár csupán hét főosztályt kell megkülönböztetnünk. Az első osztály a Bürokrácia Pokla. Ebben a pokolban iskolapadszerű rekeszre van osztva minden. Láthatjuk az asztmatikus embert, akinek orvosa megtiltotta a járást, s akinek mondjuk: Ülhetési Engedélyre van szüksége, s aki ezért már kilencednapja megállás nélkül jár két pad között ide és vissza. Bele fog halni, de megszerzi az Ülhetési Engedélyt, a kellő mellékletekkel, előírás szerint.

Itt látható a fiú, aki Budapesten született s az apa, aki külföldön. A fiú örökbe fogadja az apját, miáltal az is magyar állampolgárrá válik.

Itt látható az Előzékeny Hivatalnok, aki elintézi az aktát, anélkül, hogy meghallgatná a felet. Minek fáradjon a fél?! És itt látható a Goromba Hivatalnok, aki meghallgatja a felet, és nem intézi el az aktát. Mindegy.

És itt látható a Csodabogár, akit elítéltek, mert nem tudja bebizonyítani, hogy az illetőségi bizonyítványa nem hamis; és akin nem lehet az ítéletet végrehajtani, mert, hogy az illetőségi bizonyítványa hamis: szintén nem bizonyítható. Annak az egyszerű ténynek az áldozata, hogy jogrendünk nem ismeri el a negatívumok bizonyíthatóságát, csupán valószínűsíthetőségét, mint olyant. És itt van az a közhivatalt kérvényező akta, amelyet nyolcvan év előtt nyújtott be iksz ipszilon és amely most kedvező elintézést nyert, azonban az erről szóló értesítésre iksz ipszilon nem jelentkezett – mert azóta már a fia is éhen halt –, s ebből a megnövekedett jövedelemre következtetve, hatalmas adót róttak ki rá, amely nem lévén behajtható, az unokákra érvényesíttetik, akik közül az egyik tegnap szökött meg a szegényházból, a másik viszont hetek óta abból él, hogy az indokolást, amellyel szegénységi bizonyítványra irányuló kérését elutasították, félkilós papírzacskókra vágva, eszi.

A második pokol a Haladás Pokla. Az emberi haladás fontos lépéseit egészen a huszadik század elejéig Európában tette meg. Az emberi haladás ugrásszerűen, forradalmak segítségével következik be. Néhány évtizeddel a forradalmak után társadalomtudósok bukkannak fel, mint a gombák; és különböző módszerrel egyöntetűen bizonyítják, hogy mindaz, ami történt, azért történt, mert így kellett, hogy történjen. A nagy forradalmak háromféle alaptípusra oszthatók: a szabadság forradalmaira, az értelmiség forradalmaira és gazdasági forradalmakra.

Szándékosai használtuk ezt a sorrendet. Napjainkban eljutottunk odáig, hogy szükségleteinkhez képest szabadok vagyunk: jogunkban áll felvilágosodottan gondolkodni – ha pedig szüleink elég ügyesek voltak kellő vagyont összeharácsolni, akkor semmi sem áll már boldogságunk útjában.

Egészségünket nem fenyegetik pusztító járványok, se lelkiismeretlen kuruzslók. Az emberiséget ma már a halandóság szempontjából két – mindössze és egyszerűen két részre lehet osztani: az egyik részt a bőség öli meg, a cukorbaj, érelmeszesedés, valamint a rák fegyverével –, míg a másik részt a szükség, a fiatalkori nélkülözések, a rossz táplálkozás és orvossághiány. Nincs többé kasztrendszer: minden ember tönkremehet, és minden ember meggazdagodhat, de aki későn megy tönkre, az már nem szabadulhat meg a súlyos hájtól, amely agyára és szívére nehezedik, és aki későn gazdagszik meg, az sem tudja az ifjúkorában leromlott szervezetét újjáépíteni. A sötétség századában megszámolható igazságtalanságok történtek: néhány boszorkányégetés, jobbágyok brutalizálása – de ma megszámlálhatatlanul, milliószámra, naponta történik ilyesmi. Naponta százezer pörös ítélet, százezer furfang, százezer rágalom és erkölcstelen merénylet, millió láthatatlan, alattomos gonoszság. A sajtó ontja a tudást, de a tudás csak határtól határig terjed, az igazság minden vidéken másképp hangzik. Az írók már nem a világosságért küzdenek, hanem a homályért, amely mindent eltakarjon. A statisztikusok a gépek eltűntéért imádkoznak, a gépész a munkás megsemmisüléséért. A kocsi megtelt; megtelt felvilágosodással, adatokkal, egyszerűséggel, haladással: az ember lent rekedt. Itt futnak ezek a kocsik körös-körül, büszkék lehelünk rájuk és elébük fekhetünk.

És a haladás pokla mellett itt van, íme a maradiság pokla. A haladás elgázolta a híveit, de békén hagyta az ellenfeleit. A népesség lépten-nyomon megoszlik; az egyik úr a televíziótól várja a lelki üdvösséget, a másik még mindig a hangosfilm létjogosultságán vitatkozik. Itt vannak a szabad erkölcsök mártírjai és itt van százezer szerelmes, akik még mindig azért nem lehettek egymáséi, mert az egyikük családjából valahol elkallódott egy ipszilon.

És itt van a háborúk pokla. Régen, a sötétség századaiban, ez is másképp volt. Néhány ember mérkőzött meg a százezrekért. Ma milliók mozdulnak meg néhány intrikus intésére. A világosság százada kiirtotta a háborúkból a lovagiasságot és hitet; méltatlannak találván az eszményesített háborút: háborúsította az eszményeket.

És itt van a bizalmatlanság pokla. Ez talán nem új?! De. Sohasem volt a bizalmatlanságnak olyan reneszánsza, mint ma: polgári erény lett, üzletemberek, családok jelmondata. Az óvatosság a legszebb férfierény; hagyjuk a vakmerőséget az öregeknek, akik semmit se kockáztatnak vele. Ne bízz felebarátodban: mert egyenesen azért szenved, hogy neked a részvét érzetének kényelmetlenségét megszerezze; azért nősül, hogy a gyerekeit neked kelljen eltartani, azért nyomorog, hogy a te pénzedet elkunyerálja. Egy darab kenyeret adhatsz neki, de ne fogadd be a házadba, ha álmos és fekhelyet akar: mert bizonyosan lopni, ölni és gyújtogatni akar. Mindenki aljas, csak te nem vagy az; mindenki tolvaj és mindenki tőled akar lopni; zárkózz be a házadba, és csak akkor nyiss ajtót, ha utolsó órádat éled: akkor már mindegy neked.

Nem a hazug emberek okozták ezt az általános és programmá lett bizalmatlanságot a becsületesek szívében. A hazugság nem reveláció, hanem annak a megkerülése: diplomácia. A hazugok terjesztik rólunk, hogy hazugok vagyunk és szükség van a bizalmatlanságra. A felfegyverzettek terjesztik a gyöngékről, hogy háborút akarnak, s hogy szükséges a védekezés ellenük. A csalók intik óvatosságra egymást, a rágalmazók verekszenek a becsületükért; a paráznák takarják le a szobrokat: az istentelenek üldözik a nekik nem tetsző vallásokat. A gonoszok mind bizalmatlanokká váltak; a bűnösök kérlelhetetlenekké; s a gazdagok túlságosan zsírosnak találják a szegény ember húslevesét.

És vajon ki nem ment át a szerelem poklán?! Ki ne találta volna úgy, hogy a természet rendjét szétzúzta benne az ember: káros szokásaival, amelyekhez ragaszkodik, kapzsiságával, álszemérmével és gyöngeségében elköveteti gazságaival?! Vajon nem harcol-e kétezer nő az egyenjogúságért s nincs-e milliárd, aki már ma erősebb a férfinél?! Ki ne tanulta volna meg, hogy a nászéjszakát éppoly kevéssé sikerült intézményesíteni, mint ahogy nem lehet konzerválni a szerelmet. Ki ne szerette volna reménytelenül a barátja feleségét és kinek kellett a nő, aki reménytelenül szerette őt?! Ki ne tudná, hogy a szép és kívánatos asszonyok óvatosak és hidegek; ki nem tette még boldogtalanná azt, akit boldoggá akart tenni?!

A lány szerencsétlenné válik ebben a társadalomban, ha megtagadja a szerelmet; és szerencsétlenné válik, ha átadja magát a szerelmi vágynak. Az asszony boldogtalanná válik, ha becsületes és becstelenné válik, ha boldog. Nem pokol-e az az élet, amelyben boldog csak akkor lehetsz, ha megtalálod a nőt, aki szeret és akit szeretsz; (öt másik ember békességén keresztülgázolsz érte) és ugyanakkor megnyered a főnyereményt.

És itt van a fiatalság pokla.

A fiatalságé, amelyre húsz év előtt, a gyerekszobákban vagy utcasarkokon irigykedve csillant az öregedő bácsik pápaszeme: ezek a bácsik ma is öregednek még, a pápaszemük vidáman csillog, de már nem irigyelnek minket. Sőt: haragszanak ránk; félnek a szemrehányásainktól. Magam is azok közé tartozom, akik megfulladnak kételyeik páncélja mögött, de inkább megfulladnak, minthogy a saját benső kényelmükért az első hívó szóra kikászolódjanak belőle. Irtózom a hangos prófétáktól, akik lelki étlapjukat a szakállukon hordják, a filozófia emberevőitől, városi remetéktől és különféle fűszeresektől, akik üdvösséget árulnak. Egészen fiatal éveimben senki sem hallotta nézetemet semmiről; mialatt magamban végigjártam az utakat, amelyek sehova sem vezetnek, meghallgattam mindenkit, akit digressziv magatartásom abba a meggyőződésbe ringatott, hogy neki kell megtöltenie a bennem tátongó ürességet; és ma már tudom, hogy bár mindenki bölcsebb nálam, mégis egyformán gyámoltalanok vagyunk.

Mi, akiket, kissé akadémikusan, mai fiatalságnak neveznek, a közvetlen múltnak igen sokat köszönhetünk. Hogy csak a legfontosabbakat említsem: a világháborút, a túltermelést, kilencvenötmillió munkaképes koldust, Népszövetséget és a prohibíció eltörlését, ami még akkor sem örvendetes, ha a nők első és eddig egyetlen politikai sikerének bukása volt, hogy úgy mondjam. Olyan irreleváns az egész, mint a háború után az Egyesült Államok népének óriási öröme a német imperializmus letörésén; amiről nem tudták, mi volt – mint ahogy nem tudják, hogy most van helyette: japán imperializmus, angol imperializmus, cseh, rengeteg új kisebb, talán eszkimó imperializmus, és mindenesetre megmaradt a német imperializmus is, csak átkeresztelték.

Mondom, a leggyönyörűbb auspiciumok között indultunk nehéz, de céltalan pályánkra. Beleszülettünk egy társadalomba, amelynek terhére vannak a fiai; egy irodalomba, amely önmagát szorította korlátok közé, de ezt a kormányra vagy a közönségre fogja; egy emberietlen, érzéseit szégyenlő, hazug, jellemtelen, nagyképű, üres korba, amely lázongást és elégedetlenséget színlel, holott lusta és elégedett. Ez a kor a főúri esküvőkön, a mások pénzének szolgálásán: állandó, éhes, céltalan, tülekedő, izzadt kibicelésen elégül ki; a szerencsés ember ráül a pénzére, és a máséra bámul nyálas ínnyel; a szerencsétlenek körülállják, kezüket tördelik, de nem emberi jogaik tudatában, hanem bizonyos tisztelettől áthatva.

A társadalmi átrétegeződésre irányuló kísérletek világszerte igen eredményesek voltak: nagyobbára megerősítették az uralkodó osztályokat és további százötven évre biztosították őket mindennemű meglepetés ellen. A háborúk is eredményesnek bizonyultak: mindenki elvesztette őket. Közvetlenül a születésünk előtt, és valamivel azután óriási támadás indult a betegségek ellen; hetvenöt százalékukat legyőzték a nagy rajongók – csakhogy a gyógyszert, amely még meleg volt áldott kezüktől, nem a betegek kezébe adták, hanem a gyógyszertár-engedélyesekébe. Megszabadítottak néhány millió embert a lassú és kínos haláltól, és így lehetővé tették nekik, hogy gyors és kellemes halállal haljanak meg a háborúkban; amelyeket régente az igazság védelmének tartottak, ma ellenben kétségtelenül általuk védekeznek az igazság, vagy mondjuk, igazságos követelések ellen. Divatba jött az, hogy idegen világrészben térképeket rajzoljanak olyan emberek, akik már az elemiben megbuktak a földrajzból, és határokkal játszanak olyanok, akik a Baedekerrel a kezükben is eltévednek, ha erre sor kerül. Megszoktuk, hogy intellektuális pályát választani éppolyan kínos könnyelműség, mint volt régen a dzsentrilány szökése a színpadra; megszoktuk, hogy színpadainkon kaméliás hölgyek haldokolnak örök egészségben, amikor százezer tüdőbajos földműves gyerekről nem lehet írni: meg fogjuk szokni, végeredményben, azt is, hogy ujjal mutogatnak ránk, ha mindezek ellenére is még mindig, vagy már megint hiszünk valamiben.

Miután megtanultuk, nem létezhet az, ami elképzelhetetlen; és elképzelhetetlen, ami nem létezik: tulajdonképpen nem is maradna miben hinnünk. Ha nem volnának köztünk is tárgyilagosak, akik rámutatnak arra, hogy amíg nem méltóztattunk észrevenni őket, a bolygók se léteztek és a spirochaeta sem.

– Miben higgyek?! – kérdezte magától Tóth Flórián, amikor a kapu kő tönkjén ült, az Állatorvosi Főiskola előtt.

Már délelőtt bent járt. Zsuzsi meleg kórházteremben, külön ketrecben feküdt; megismerte Flóriánt, és megcsóválta a farkát, hogy jelezze ezt. De már a végét járta, és Flóriánnak alá kellett írnia a beleegyező nyilatkozatot, mely szerint Zsuzsit kivégezhetik.

Utána visszament a terembe, megállt a ketrec előtt és bebámult Zsuzsira.

– Zsuzsi – motyogta –, én vagyok az oka. Én vagyok a hibás; magammal vittelek a nyomorba, mert szerettelek, és mert ragaszkodtál hozzám. Egy kockacukrot sem adhatok neked, most, mielőtt kivégeznek. Kivégeznek, Zsuzsi, értesz engem?! Engem nem fognak kivégezni, mert nincs senkim, aki aláírja a beleegyező nyilatkozatot. Holott, hidd el, az egész társadalom, úgy, ahogy van, szívesen beleegyezne. Már látszik rajtam a nyomor. A barátaim részben letagadtatják magukat, részben azt mondják, hogy ne vegyem rossz néven, de…

Flórián megtörölte a homlokát és a szemeit.

– Isten veled, Zsuzsi – suttogta –, kívánom, hogy könnyű halálod legyen. Ez minden, amit mi, szegények kaphatunk. Szolgálj. A kutya erőlködve két lábra állt a ketrecben.

Flórián megborzongott.

– Gonosz voltam hozzád – sírt –, de milyen egyedül maradok.

Felhajtotta a gallérját, és hátra se nézve többé, kiment.

A kapu előtt fáradtan leült a kő tönkre.

– Bizonyosan szabad lesz újjászületnie – gondolta –, mert nem zúgolódott az irdatlan szegénységünk miatt. Talán csak valami fényes, gazdag kutya lesz, ha újjászületik! – ezzel vigasztalta magát – annyi gazdag kutya van.

A Rákóczi útig ment céltalanul. Itt megbámulta a kirakatokat és minden vasrácsot, amely egy fa tövét vette körül. Bámulatosan hamar megtanulta, hogy az ilyen vasrácsok alatt, papír és törmelék között, aránylag gyakran akadnak pénzdarabok. De eddig nem volt szerencséje, és nem is volt tisztában vele, hogy ha találna egy pengőt, tulajdonképpen felvenné-e?!

A második sarkon beleütközött Sugár úrba.

Olyan álmos és fáradt volt, hogy a köszönés is nehezére esett. Azonkívül Sugár urat még a vidékről ismerte valahonnan, és nem akarta előtte is leleplezni a sorsát. De Sugár úr, aki a jobb időkben ismert műgyűjtő volt, és szerette a beszédtechnikáját bámuló fiatalembereken trenírozni, belekarolt.

– De kedves Tóth úr, olyan rég nem láttam. Talán beteg volt?

– Nem – felelte Flórián –, nem, miért lettem volna beteg?! A kutyám megdöglött – tette hozzá, hogy okát adja mogorvaságának.

– Nézze, ebben a házban lakom. Itt vannak a termeim, a negyedik emeleten. Maga mindig érdeklődött a régi dolgok iránt.

– Igen – sóhajtott Flórián. Megfigyelte, hogy ha öt percig egyik lábára nehezedett, már el is zsibbadt az teljesen.

– Most régi bútorokkal foglalkozom, tudja – vonszolta Sugár úr a kapu felé –, közelebbit nem mondok, meg lesz lepve.

– Bizonyosan – bólintott a fiatalember. Szemei körül zsibongott és feszült a bőr.

– Gyerünk, mondom, meg lesz lepve.

Felmentek a félemeletig, és Sugár betessékelte Flóriánt a felvonóba. A villany zúgása andalítóan zsongott a fülében. Kétségbeesetten küzdött az álmosság ellen.

A lift megállt. Baloldalt névjegy fehérlett az ajtón: Sugár M. Lajos, műkereskedő. A jobboldali ajtón ellenben tábla: „Sugár-termek" felírással.

Sugár úr pedáns ember volt. Még egyszer közölte Flóriánnal, hogy „egészen speciális dolgokat" fog látni, valósággal múzeumot; majd becsöngetett balra és kijelentette, hogy itthon van, csak a raktárba megy, azután előkereste a kulcsait, kinyitotta a jobboldali ajtót, bocsánatot kért, hogy előremegy; természetesen előrement, felgyújtotta a villanyt.

A fényözönben tizenegy ágy sorakozott Flórián káprázó szemei előtt.

Máris megfigyelte, hogy míg az utcai hideg serkentően hatott rá, addig a szoba melege valósággal kirobbantotta belőle az álmosságot. Itt, pláne, központi fűtés volt. Ellenállása megolvadt ebben a pokoli melegben; a szőnyegminták hol szét, hol összefolytak szemei előtt.

A tizenegy ágy kontúrjai azonban élesen szökkentek a csontszín fal muzeális hátteréből. Sugár úr elégedett mosollyal állt a ritka gyűjtemény fokán. Jó eladó lévén, hallgatott: várt, amíg a vevő magához tér meglepetéséből. Mert Flórián, e pillanatban aránylag inkább a vásárlók világához tartozott, és Sugár úr, lekapva arany cvikkerét, célba vette azzal, mondván:

– Nos, hát, kedves Tóth úr, látja. Ez itten, ebből csak egy van Pesten. Mikor én ott lent a használt bútorokkal kezdtem, mindig az volt a vágyam: csinálni valamit, amiből Pesten is csak egy van. Műgyűjtő van sok; de nézzen csak ide. Ez az ágy I. Lajos bajor király trónjába került. Lola Montez feküdt benne. Látja ezt az ágyat?! Kilenc ezres ajánlatok közt turkálhatok. Nincs kedvem eladni. Nem szólva Marie Jeanne Dubarry ágyáról, ott a jobb sarokban. De innen nem lát oda, lépjen közelebb. Ez a barokk ágy bizonytalan eredetű, de egyik legszebb darab: amint látja, ezek a faragások a lábnál Hardouin-Mansart versailles-i kastélyát ábrázolják kicsiben. Ez az óriási alkotmány itt egy tetuáni bordélyházból való; négyszemélyes. Itt van két reneszánsz-ágy: az egyik boroszlói Borbáláé volt és egy budai alagútban találták. Figyelje meg ennek a rokoko-chaiselongue-nak a rugózását Mintha…

– Egy pohár vizet – kérte Flórián. Sugár úr félbeszakítván előadását, kiment.

Flórián szemei mágneses erővel, ellenállhatatlanul csukódtak össze. Ha nagy erőfeszítéssel szétrántotta a szemhéjakat: rögtön lezárultak megint. Végtagjai ólmos nehézzé váltak ebben a melegben: és előtte tárták ki ölüket az ágyak. Tizenegy ágy: némelyik meg is volt vetve, korhű ágyneművel, letakarva takaróval – milyen puhán lehetne feküdni ebben a marokkói társzekérben, vagy itt… és ebben… és elnyúlni rajta… benne… rá…; és észre sem vette az átmenetet, már feküdt és aludt.

Természetesen Sugár urat meglepte, és igen kellemetlenül érintette ez a fordulat. Az ismerős fiatalember, akit, bizalmatlanságát legyűrve, felhozott ide, hogy önzetlenül és kivételesen megmutassa neki legfőbb kincseit: ez a fiatalember sáros lábakkal belefekszik Dubarry ágyába és alszik! Egy csavargó! Sugár úr szíve egyetlenegyszer nyílt meg, egyetlenegyszer akart jót tenni, barátságot és bizalmat mutatni egy félig ismeretlen ember felé: no, de soha többé. „Ebből okultam, nem érdemes az emberekkel másképp bánni, mint ridegen és gorombán." Így bánkódott magában Sugár úr, mialatt rángatta, lökte, majd amikor ez eredménytelennek bizonyult: ütötte, tépte Flóriánt. A fickó halálosan aludt, öntudata pillanatok alatt olyan mélyre zuhant, hogy nem érezte a testi fájdalmakat. Mindezt a meleg tette és a látvány: a rengeteg ágy.

Végül hirtelen lökést érzett, végigzuhant a szőnyegen, feltápászkodott. Bár még negyedórája sincs, hogy belépett ide: már fogalma sem volt róla, hol van és mi történt vele. Teljes kábulatban botorkált le a lépcsőn. A Rákóczi úton állt, dülöngélt, ázott, didergett és mindezek mellett bóbiskolt is.

Olyan érzése volt, hogy a teste nem bírja tovább. Minden, minden jobb lett volna, mint itt állni az utcán.

Egy sarokkal lejjebb, valaki megszólította:

– Szép fiú.

Flórián tovább botorkált. De a nő utánaeredt. Talán házbére volt esedékes; vagy hétfő volt, amikor a babonásak jobban igyekeznek.

– Csak egyszer próbáld meg velem – suttogta egész közelről. Flórián, immár életveszélyes nyomorában, kétségbeesetten menekült a nő elől, mert érezte a mosatlan szájának leheletét, és undorodott tőle. De a nő elkapta a karját: