Dan Jones

HÓDÍTÓK

ÉS

FELFEDEZŐK

DZSINGISZ KÁNTÓL

MAGELLÁNIG

A KÖZÉPKOR ÚJ TÖRTÉNETE

Kossuth Kiadó

Tartalom

A szerző jegyzete

Előszó

A szerkesztő megjegyzései

III. ÚJ URALOM  (KB. 1215–1347)

9. fejezet: Mongolok

10. fejezet: Kereskedők

11. fejezet: Tudósok

12. fejezet: Építők

IV. FORRADALOM  (KB. 1348–1527)

13. fejezet: Túlélők

14. fejezet: Újítók

15. fejezet: Útkeresők

16. fejezet: Tiltakozók

Jegyzetek

A szövegben idézett művek bibliográfiája

Képek forrásai

Képmelléklet

Impresszum

Anthonynak,

aki mindenre gondol

„Ami volt, az lesz újra,

és ami történt, az történik megint:

semmi sem új a nap alatt.

Ha azt mondják valamire:

»Lám, ez új«, az is rég megvolt azokban az időkben,

amelyek előttünk voltak.”

PRÉD 1:9-10

A SZERZŐ JEGYZETE

JELEN KÖNYV TÖBB MINT ezer év történetét öleli fel, földrajzi dimenziói pedig, Ausztrálázsia és az Antarktisz kivételével, valamennyi földrészre kiterjednek. Az Olvasó különböző nyelvek, pénznemek és kultúrák soka ságával találkozik benne. Egyesek ezek közül ismerősek lesznek számára, mások nem. Az érthetőség és élvezhetőség érdekében nem próbálkoztam semmiféle merev pénzügyi átszámítási rendszer vagy helyesírási hagyomány alkalmazásával. A rideg szabálykövetés helyett a közérthetőséget választottam – s persze, mindenekelőtt, az észszerűséget. Remélem, megértik.

ELŐSZÓ

A 16. században John Foxe (1516–1587), angol történetíró a hatalmasan hömpölygő közel- és régmúltra visszatekintve úgy gondolta, a történelem (avagy az egyháztörténet, őt ugyanis igazából ez foglalkoztatta) három jókora időszeletre vágható fel.

Az első a „primitív kor” volt. Azokat az ősi időket értette ezen, amikor a keresztények a katakombákban rejtőzködve igyekeztek kijátszani az őket üldöző gonosz, hitetlen rómaiakat, s próbálták elkerülni a keresztre feszítést, vagy a még ennél is kegyetlenebb halálnemeket. Az utolsó korszaknak a „mostani napjaink” (our latter days) elnevezést adta. Ez volt a reformáció időszaka, amikor már komoly kihívások érték a katolikus egyháznak az európai élet minden területére kiterjedő hatalmát, a nyugati hajósok pedig javában hasították a vizet az Újvilág felé vitorlázva.

E két korszak közé ékelődve egy körülbelül ezer évet magában foglaló, zavarba ejtő „időtömb” helyezkedett el, amelyet Foxe úgy nevezett: „a középső kor” (the middle age). Meghatározása szerint ez egy megfoghatatlan, képlékeny valami volt.

Még ma is használjuk Foxe elnevezését, noha immár többes számban (az angolban: middle ages). Számunkra, angolszászok számára, a Nyugatrómai Birodalom 5. századi bukása és a protestáns reformáció között eltelt időszak a „Középső/Közbülső Korok”. Bármi, aminek köze van ehhez a korszakhoz, az „középkori” (medieval). Utóbbi jelző a 19. században keletkezett, s pontosan ugyanezt jelenti.{1} A középkor (miként azt általában gondolják) az az időszak volt, amikor az ókori világ már megszűnt létezni, a modern világ ideje azonban még nem jött el: az emberek várakat építettek; a férfiak páncélban, lóháton harcoltak; a Föld lapos volt; s minden távol esett egymástól. Jóllehet, néhány 21. századi, globalista szemléletű történész megpróbálja átírni a terminológiát – középkor helyett „középső/közbülső évezredről” beszélnek –, a kifejezés egyelőre nem honosodott meg.{2}

A szavak jelentése néha súlyos teherként nehezedik rájuk. A középkort sokszor emlegetik tréfás felhangokkal. A „középkori” kifejezést gyakorta használják lekicsinylő, pejoratív jelzőként, kiváltképp a lapszerkesztők, akik egyfajta gyorsírási jelként alkalmazzák, ha ostobaságra, barbárságra vagy önkényes erőszakra akarnak utalni. A korszak másik, népszerű elnevezése, a „sötét korszakok” (dark ages), ugyanezt a célt szolgálja: az emberi szellemre boruló hosszú, sötét éjszakaként gúnyolódik a középkoron. Nem szorul magyarázatra, hogy ezt meglehetősen sértőnek találják a történészek. Ha esetleg összefutunk valamelyikükkel, jobb ha nem használjuk sértő értelemben a „középkort” – hacsak nem vágyunk egy hosszú, kioktató előadásra, vagy egy fájdalmas orrba vágásra.

A könyv, amelynek most az elolvasására készül, a középkor történetét beszéli el. Terjedelmes kötet, hisz a feladat sem éppen kicsi. Földrészeket és évszázadokat járunk majd be, gyakran nyaktörő iramban. Férfiak és nők százaival fogunk találkozni – a hun Attilától Jeanne d’Arcig. A történelem legalább tucatnyi témájába vágunk bele, kezdve a háborúktól, a jogon át a képzőművészetig és irodalomig. Felteszek majd néhány fontos kérdést – s remélem, meg is válaszolom őket. Mi történt a középkorban? Kik tartották kézben a hatalmat? Miféle volt ez a hatalom? Melyek voltak azok a történelmi hatóerők, amelyek döntő hatással voltak az emberek életére? Végül pedig, miképpen formálta (már ha formálta egyáltalán) a középkor az általunk ma ismert világot?

Helyenként olybá tűnhet, hogy ekkora témát képtelenség befogadni.

Ígérem azonban, hogy szórakoztató lesz!

Könyvemet négy, időrendi szempontok szerint tagolt részre osztottam. Az I. rész azt az időszakot vizsgálja, amit egy ragyogó tehetségű modern történész „Róma örökségének” nevezett.{3} A hanyatló és az összeomlás felé tartó Nyugatrómai Birodalommal kezdődik. A birodalmat, többek között, az éghajlatváltozás és a nemzedékek óta tartó népvándorlás megrázkódtatásai tépázták. Utána a Róma nyomában felemelkedő másodlagos nagyhatalmak kerülnek sorra: az úgynevezett „barbár” birodalmak, amelyek megteremtették a későbbi európai királyságok alapjait; Bizánc, a római mintára újraformált keleti világhatalom; valamint az iszlám birodalmak. A történelmi eseményeket az 5. századtól a 8. század közepéig kíséri végig.

A II. rész a frank korszakkal kezdődik: ők nyugaton támasztottak fel egy keresztény, de látszólag római alapokon nyugvó birodalmat. Az események menetét itt részben, de nem kizárólag, a politikai történések mentén mutatom be. Amellett, hogy végigkövetjük azoknak az uralkodóházaknak a felemelkedését, amelyek a keresztény királyságok földrészévé tették Európát, sorra vesszük az ún. kulturális „puha befolyás” (soft power) új formáit, amelyek az első ezredforduló táján jelentek meg. Ebben a részben felmerül a kérdés, vajon a lovagok és szerzetesek miként játszhattak ennyire fontos szerepet a középkori nyugati társadalmakban – s e két szellemiség egymásra találása nyomán miként kezdődtek el a keresztes háborúk.

A III. és IV. részt a második, Hódítók és felfedezők című kötet tartalmazza.

A III. rész elején egy új világbirodalom jelenik meg váratlanul a történelem színpadán. A 12. században a mongolok felemelkedése egy gyors és elképesztően véres folyamat volt, amelynek során egy keleti birodalom – egyik fővárosa, Kanbaliq, a mai Beijing (Peking) területén állt – emberéletek milliói árán, átmenetileg uralma alá hajtotta Ázsia nagy részét. E drámai geopolitikai változásokkal egy időben más hatalmak is feltűntek ebben az időszakban, amit szokás „érett” vagy „java” középkornak (high middle ages) nevezni. Találkozunk majd kereskedőkkel, akik leleményes új pénzügyi módszereket vezettek be, hogy gazdagabbá tegyék magukat és a világot; tudósokkal, akik feltámasztották és újra felfedezték az ókoriak bölcsességét, miközben megalapították napjaink legkiválóbb egyetemeinek elődjeit; valamint építészekkel és mérnökökkel, akik megépítették az immár fél évezrede álló városokat, székesegyházakat és várakat – ezeket az időkapukat, amelyek visszaröpítenek bennünket a középkor világába.

A IV. részben lezárul a középkor. Az utolsó időszakot egy, az egész világon végigsöprő, globális járvány vezette be. A keletről nyugatra haladó „fekete halál” egész vidékeket néptelenített el, gazdaságokat formált át, megváltoztatva azt, ahogyan az emberek az őket körülvevő világról gondolkodtak. A folytatásban a világ újjáépítéséről esik majd szó. Megismerkedünk a reneszánsz lángelméivel, s elkísérjük a nagy felfedezőket, akik útra keltek, hogy új világokra bukkanjanak – amiket sikeresen meg is találtak. Legvégül látni fogjuk, hogy a vallási dogmák változása, karöltve az új kommunikációs módszerekkel, miképpen hívta életre a reformációt – elindítva azt a forrongó időszakot, amely (amint azt Foxe helyesen felismerte) véget vetett a „középső korszaknak”.

Ez tehát a kétkötetes mű alapstruktúrája. Szólnom kell néhány szót a főbb célkitűzéseiről. Amint azt a mű címe is sugallja, ez a könyv a hatalomról szól. Ezen nem pusztán politikai vagy emberi hatalmat értek. Számos nagy hatalmú, befolyásos férfival és nővel találkozunk majd (ámbár, mivel a középkorról van szó, inkább férfiakkal, mintsem nőkkel). Nekem azonban az is célom, hogy felvázoljam azokat a hatóerőket, amelyekkel szemben már tehetetlen az ember. Klímaváltozás, népvándorlás, járványok, korszakalkotó találmányok, világméretű kommunikációs hálózatok: valójában ezek nagyon is „modernül” hangoznak, sőt, egyenesen posztmodern problémáknak tűnnek, ám a középkori világnak is ugyanúgy alakítói, formálói voltak. Mivel pedig bizonyos értelemben valamennyien a középkori világ gyermekei vagyunk, fontos felismernünk, mennyire hasonlítunk a középkor emberéhez – egyszersmind pedig belátnunk valóságos és alapvető különbözőségeinket.

Ez a könyv jellemzően a nyugati világra összpontosít, s nyugati szemmel tekint a világ más részeire. Ezt nem mentegetőzésnek szánom, hiszen mélységesen elbűvöl az afrikai és ázsiai kultúrák történelme. Próbáltam a lehető legalaposabban bemutatni, hogy a nyugat, a kelet és dél ezer szállal kötődött egymáshoz, csakhogy már a középkor puszta fogalma is eleve és alapvetően a nyugati történetíráshoz és történelemszemlélethez kötődik. A könyv is nyugaton íródott. Én pedig itt élek és kutatok pályafutásom legnagyobb részében. Egyszer majd én vagy, ami valószínűbb, valaki más, megírja a középkor kiegészítő történetét. Ő majd a feje tetejére állítja ezt a megközelítést, s „kívülről” néz majd erre az időszakra.{4} Ez az egyszer azonban nem most van.

Ezek tehát a keretei annak, ami most következik. Mint már említettem, egyrészt ez egy terjedelmes könyv; másrészt viszont kétségbeejtően elnagyolt. Több mint ezer év történetét dolgozom fel benne kevesebb, mint ezer oldalon. Könyvem minden egyes fejezetének témáját külön szakterületek vizsgálják. (A végjegyzetek és a válogatott bibliográfia segítenek majd jobban elmélyedni az Olvasónak azokban a témákban, amelyek felkeltik az érdeklődését.) Más szóval: miközben sok itt a látnivaló, ugyancsak sok minden maradt felhasználatlan a „vágószoba padlóján”. Nem mondhatok többet, mint hogy valamennyi könyvemnek egyaránt célja a szórakoztatás és az ismeretterjesztés. Ha könyvemmel mindkettőből megvalósíthatok valamit, akkor a munkám elérte célját.

Dan Jones

Staines-upon-Thames

2021 tavasza

A SZERKESZTŐ MEGJEGYZÉSEI

Egy ilyen terjedelmű könyv esetében fontos a nevek egységes vagy közel egységes elvek szerinti átírása. Ezért előfordulhat, hogy egy név, például a Hagia Szophia kétféle változatban is előfordul, hiszen, amikor épült, a Keletrómai Birodalom hivatalos nyelve a latin volt, ezért akkori neve Sacra Sophia volt. De ilyen például a római kori Italia és Hispania provincia. Az Itália és Hispánia változat már azt jelzi, hogy a Nyugatrómai Birodalom elbukott, s a történet már a középkorban jár. A szerkesztéskor igyekeztem kerülni a Spanyol-, Német- vagy éppen Franciaország neveket. Az angolban a Spain, Germany vagy France egyáltalán nem zavaró, de a magyarban sokkal inkább az újkori politikai viszonyokra utal. Nagyon furcsán hangzik egy 10. századi szerzetessel kapcsolatban, hogy hazatért Franciaországba. Éppen ezért használtam Spanyolföld, Németföld és Franciaföld stb. változatokat, vagy a hivatalos elnevezést tartottam meg: Spanyol, Német vagy Francia Királyság. A városok vagy tájegységek utáni zárójeles név a mai országot jelöli, ahol ma található, pl. Merv (Türkmenisztán).

Az életrajzi adatokat minden esetben csak egyszer, az adott név első megjelenésekor adtuk meg, függetlenül attól, ha egy személy több fejezetben is szerepel. Az életrajzi adatok persze nem minden esetben pontosak, vagy ismertek. Ilyenkor a latin floruit (kb. „virágzik”) rövidítését használtam „fl.”, jelezve a legkorábbi és legkésőbbi évet, amikor az illető bizonyíthatóan élt. Például Portugáliai Lőrinc (fl. 13. század) vagy Niccolò Polo (fl. 1230–1294).

Ha egy uralkodó többféle rangot birtokolt, akkor csak a szövegben említett ranggal kapcsolatos uralkodási időszaka szerepel. Például „Zsigmond magyar királyt (ur. 1387–1437)” – annak ellenére, hogy Zsigmond a vonatkozó időszakban német-római császár is volt (1433–1437).

A szövegben említett irodalmi művek esetében, amennyiben azoknak létezik magyar fordítása, előbb a magyar címet adjuk meg, például: Az aranyszamár (Asinus aureus); a másik esetben, értelemszerűen, fordítva jártunk el, például: De aedificiis (Épületekről). A végjegyzetekben a magyar forrás feltüntetésével utaltunk azokra a szövegrészekre, amelyeknek létezik nyomtatásban megjelent magyar fordítása. Ezekben az esetekben eltekintettünk az angol forrás megnevezésétől. A templomok, épületek és múzeumok esetében is feltüntettük az eredeti nevüket az első előforduláskor. Például Posztócsarnok (Lakenhal).

Szintén az egységesség érdekében, ahol lehetett és észszerűen szolgálta a jobb megértést, SI-mértékegységekben adtuk meg, vagy abban is megadtuk az adatot. A bibliai idézetek is mind egyetlen forrásból származnak: www.szentiras.hu – Szent István Társulati Biblia.

A könyvben számos kultúra és nyelv szerepel. Ezek neveit és szakkifejezéseit szinte lehetetlenség a fent említett egységesség elvének maximális betartásával beleszőni a fordításba és összhangba hozni azokat egymással. A szerkesztéskor azonban végig erre törekedtem, s remélem, hogy a végeredmény kielégítő lett, mert Jones könyve egy remekül megírt mű, tele újszerű felvetésekkel és gondolatokkal. Feltétlenül megérdemli, hogy a magyar kiadásban megtiszteljük gondos odafigyelésünkkel.

III. ÚJ URALOM

(KB. 1215–1347)

9. FEJEZET: MONGOLOK

„Jöttek, győztek, gyújtogattak, gyilkoltak, fosztogattak, aztán távoztak…”

ATÁ-MALIK DZSUVAJNÍ A MONGOLOKRÓL

Az 1221. év hűvös első hónapjaiban különös hírek érkeztek keletről Damiettába, a Nílus-deltájánál található nyüzsgő nagyvárosba, amelyet akkoriban egy vegyes nemzetiségű keresztes haderő tartott megszállva. Négy éve vívták már kimerítő küzdelmüket Egyiptom szultánja ellen. Jóllehet a várost elfoglalták, mást nemigen sikerült elérniük. Az egyiptomi hadjárat tikkasztó, költséges, temérdek nyűggel járó, egészségtelen vállalkozásnak bizonyult. Al-Malik al-Kámil, az Ajjúbida Birodalom szultánja rendíthetetlenül tartotta Kairót, s úgy tűnt, nehéz, de inkább lehetetlen küldetés akár egy ásónyomnyi sivatagot is elhódítani tőle. Tengernyi pénzt költöttek, s még több emberéletet áldoztak fel, hogy egy olyan patthelyzetben találják magukat, amiből nem ígérkezett diadalmas kiút. A levelek azonban, amelyek Damiettába érkeztek, úgy tűnt, mindent megváltoztatnak.

IV. Bohemund (ur. 1201–1216, 1219–1233) antiókhiai fejedelem továbbította őket a keresztes seregnek. Különös híreket tartalmaztak, amelyek azoknak a fűszerkereskedőknek a révén jutottak el a keresztes államokba, akik a Perzsián át az India nyugati partvidékéig futó kereskedelmi utakat járták. A kereskedők elképesztő beszámolói arról szóltak, hogy egy félelmetesen nagy hatalmú uralkodó, „Dávid, az Indiák királya” keresztülverekedte magát Közép-Ázsia iszlám birodalmain, s valamennyit leigázta. Dávid király, mint hírlett, már legyőzte a perzsa sahot, és hatalmas, gazdag városokat foglalt el, köztük Szamarkandot és Buharát (Üzbegisztán), meg Gaznát (Afganisztán). Ám ezzel még korántsem érte be. Feltartóztathatatlanul nyomul nyugat felé, s haladtában sorra eltiporja a hitetleneket. Egy krónikás úgy hallotta: „Nincs a Földön hatalom, amely ellenállhatna neki… Úgy tartják, ő az isteni bosszú végrehajtója, Ázsia pörölye.”{5}

Ezekről a hihetetlen fejleményekről Vitryi Jakab (lat. Jacobus de Vitriaco, ?–1240), akkói püspök értesült először Damiettában – az egyház szorgalmas és törekvő szolgája, akinek betűk iránti szeretete odáig terjedt, hogy pergamenből készült püspöksüveget viselt.{6} A püspöknek minden oka megvolt, hogy hitelt adjon annak, amit olvasott. Nem sokkal korábban ugyanis keresztesek egy kis csoportja, akiket néhány hónappal korábban Damietta falai alatt harc közben ejtettek foglyul mamlúkok, de visszajutottak a városba, hasonló kalandokról számoltak be. Miután az egyiptomi szultán csapatainak fogságába estek, hadifogolyként a bagdadi Abbászida-kalifa udvarába kerültek. Bagdadban pedig olyan követeknek adták őket ajándékba, akik egy hatalmas, sokkal keletebbre lakó királyt szolgáltak. Ez az uralkodó, hogy mutassa erejét és nagylelkűségét, mindnyájukat visszaküldte Damiettába. Különös történet volt ez, s mivel ezek a keresztesek a kalandjaik során távolabbra jutottak azoktól az államoktól, amelyekben európai nyelveket beszéltek, nem nagyon értették mindazt, amit láttak, s azok közül sem mindenkit, akikkel találkoztak. Ám a történetet hallgatva észszerűnek tűnt a feltételezés, hogy megmentőjük nem más volt, mint a híres-hírhedt Dávid király.

Vitryi Jakab püspök széltében-hosszában terjeszteni kezdte a hírt a nyugati világban. Olyan kimagasló méltóságoknak írt levelet, mint a pápa, Ausztria hercege és a párizsi egyetem rektora.{7} A keresztes hadjárat meg van mentve, jelentette ki magabiztosan. Dávid király úton van, hogy segítse eltörölni a föld színéről az egyiptomi szultánt. A különböző keresztény jóslatokat összevegyítve a hadifoglyok kétségkívül izgalmas beszámolóival, Vitryi Jakab és más egyházi emberek arra a következtetésre jutottak, hogy Dávid király minden bizonnyal a legendás János papnak, a harcos keresztény papkirálynak a leszármazottja. Atyáik idejében az emberek sokszor emlegették János papot, a „Három-India” nevű legendás ország uralkodóját, akinek királyok tucatjai fizettek adót. Azt jövendölték, eljön majd Jeruzsálembe „egy hatalmas hadsereg élén, ami méltó a mi Urunk dicsőségéhez, hogy megalázó vereséget mérjen a kereszt ellenségeire”.{8} A keresztesek szemszögéből, sajnálatos módon, ez soha nem következett be. Ennek oka rendkívül egyszerű volt, János pap ugyanis nem létezett. Most mégis azt feltételezték, hogy fia – vagy esetleg az unokája – úton van, hogy bevégezze őse küldetését. Ha hinni lehetett a beszámolóknak és jövendöléseknek, akkor a keresztesek számíthattak arra, hogy felszabadítóik rövidesen elfoglalják Alexandriát, majd Damaszkuszt. Utána a keresztesek csatlakoznak Dávid királyhoz, s diadalmasan, együtt vonulnak be Jeruzsálembe.

Úgy tűnt, a dolgok végre-valahára kezdenek kedvező fordulatot venni. De mindez tünékeny ábránd volt csupán. A damiettai keresztesek, akiket egészen fellelkesített a hír, hogy rövidesen érkezik Dávid király a seregeivel, elindultak, hogy megtámadják a szultánt és megkezdjék diadalmas hadjáratukat. Ám al-Kámil könnyűszerrel legyőzte őket, az áradó Nílusba veszejtve a keresztes hadat. Amikor pedig a következő években újabb keresztesek érkeztek a Szentföldre, nyomát sem találták a beharangozott nagykirálynak. A küszöbönálló győzelemről szóló jövendölések üres képzelgéseknek bizonyultak, s hamarosan a titokzatos király neve is kikopott a köztudatból.

{1} A The Oxford English Dictionary a medieval (eleinte mediæval) szó első megjelenését 1817-re teszi.

{2} Lásd pld. Olstein, Diego: ’Proto-globalization’ and ’Proto-globalizations’ in the Middle Millennium. In Kedar – Wiesner-Hanks (eds.): The Cambridge World History.

{3} Wickham: The inheritance of Rome.

{4} Sok izgalmas kutatási eredményt közöl a nemrégiben indult Journal of Medieval Worlds. A magazin céljairól lásd Peter Frankopan: Why we need to think, 5–10. p.

{5} Peters (ed.): Christian Society, 113. p.

{6} A süveg ma a belgiumi Namur városában működő Ókori Művészetek Tartományi Múzeumában (Musée Provincial des Arts Ancients) van kiállítva.

{7} A „Dávid királlyal” kapcsolatos, Relatio de Davide-ként ismert levél franciául itt olvasható: Huygens (tr.): Lettres de Jacques de Vitry, 141–150. p.

{8} A János papról szóló, I. Mánuelhez írt híres hamis levél megtalálható Barber – Bate (eds.): Letters from the East, 62–68. p.