Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

REGGELTŐL ESTIG

REGGEL I.

DÉLELŐTT IV.

DÉL VIII.

DÉLUTÁN XI.

ESTE XIV.

ÉJJEL XVI.

BŰVÖS ÉJSZAKA

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Bánffy Miklós

REGGELTŐL ESTIG
BŰVÖS ÉJSZAKA

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-142-8 EPUB
ISBN 978-963-559-143-5 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

A mű eredeti címe:
Reggeltől estig
Bűvös éjszaka

első kiadás: 1927, 1946

a borító Karl Raupp (1837 – 1918) Szerelmespár a Chiemsee-nél
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

REGGELTŐL ESTIG

Ikernővérek voltak, özvegyek mindketten.

Egészen egyformák ma is, koruk dacára. Mintha az élet is összekovácsolta volna az eredet közösségét.

Szépek voltak még mindig. Homlokukon mintha nem az évek, de valami szent szenvedély, végtelen odaadás, önfeláldozás mintázta volna az árkait, írta volna karmolásait arcuk márványának meleg halványsárgára. Magos, vékony nők, talpig örökös gyászban, a szőkék hófehérre őszült hajkoronájával koszorúzva.

A tóparti sétaúton mentek végig mindennap, nyugodt, hosszú lépéssel a nyaraló idegenek sokadalmán keresztül.

Jöttükre a tömeg mindig kettévált.

Sokan mélyen köszöntötték őket. Még a távolról idevándorolt fürdővendégek, kik nem ismerték, nevüket sem tudták, még azok is önkéntelen a kalapjukhoz nyúltak, annyira nemes, egyszerű méltóság áradt róluk, midőn némán, távoliba néző szemmel haladtak tova.

Mögöttük elhalkul a beszéd, mindenki tisztelő szemmel néz utánuk, egyesek súgnak is valamit szomszédjuk kérdésére felelve. És olyan érzés fogja el az emberek szívét, mintha valami fennkölt végzet, valami a rendes emberinél magasztosabb emlék környezné a két asszonyt, valami nagy, örök értékű harmónia zengene nyugodalmas lépésük ütemében.

- A Mester özvegye, a Mester sógornője! - azt súgták az emberek egymásnak.

Ez az a két asszony, kik a Mestert meleg szeretettel vették körül, kik hittek benne, mikor még senki sem hitt, kik szolgálták az üldöztetés napjaiban, kik ápolták borzalmas betegségében, és kik halála után kiküzdötték a Mester zenéjének, az új zenének világdiadalát.

Példái ők - így mondta mindenki, ki történetüket ismerte -, példái ők a testvéri szeretetnek, az egymás iránti vég nélküli, hűségnek, az alázatos, rajongó szolgálásnak. És mikor méltatták őket, a szamariai leány vagy Márta és Magdolna példázatát idézték.

Tán a nevük is hozzájárult ehhez. Máriának, Magdolnának hívták az ikernővéreket, a két név együtt Mária-Magdolna.

A két nővérről ezeket tudták az emberek:

Igen vagyonos bankár volt az apjuk. Fiatalkorában II. Lajos bajor király pénzembere. Nagy becsületességével és buzgalmával éveken át rendet tudott tartani az esztelenül költekező mecénás uralkodónak mind zavarosabb pénzügyeiben, és ő tette lehetővé azt a nagyszabású művészeti támogatást, mely II. Lajos legfőbb kedvtelése volt.

Ő is a Chiemsee partján épített magának villát, a herrenchiemsee-i kastélytól északra fekvő parton. A király halála után, mint özvegyember ide vonult vissza korán árván maradit két leányával. És mintha tovább élt volna benne Lajos király hagyománya, ő is támogatta a művészeket, különösen az üldözötteket, a lázadókat - ebben is követve a király példáját, ki a zenéjében leócsárolt, ’49 óta politikailag is üldözött Wagner Richardnak megnyitotta Németország kapuit, és lehetővé tette Bayreuth alapítását. Az akkori modemek és az akkori forradalmárok gyakran jelentek meg nála. Olykor nyáron számos társaság gyűlt össze a bankárnál, ilyenkor Mária és Magdolna énekeltek is Schumann- és Schubert-dalokat. Az idősebb nemzedék még emlékezett, hogy ezeken az estélyeken Mária és Magdolna olykor, egymást átölelve, duókat is énekeltek, mert külső hasonlóságuk dacára Mária hangja alt volt, Magdolnáé pedig mezzoszoprán. De mindez megszűnt, midőn Walter mester ott megjelent.

Elsőbben, mint más vendégművész, úgy került a házhoz. Ő volt az a lángész, ki a Wagner utáni, Wagner-utánzó tespedési korszak közepette új utakra mert lépni. Váratlan, akkoriban majdnem érthetetlen volt az új ember zenéje. Dacolva minden harmónia-törvénnyel, a mai idők zűrzavaros, bonyolult lelkét fejezte ki váratlan fordulaté, diszharmóniákkal zsúfolt muzsikája. Üldözték is, kacagtak is rajta.

Kisvártatva feleségül vette Máriát.

De a nővérek együtt maradtak mégis.

A Mesternek nem volt otthona. Hányta-vetette a sors eddig. Az új pár a vendégszárnyba költözött be, és a nagy közbülső terem a Mester munkatermévé lett, amelyben azelőtt számos vendég gyűlt össze a bankár zeneestélyein. Most bezárult a vendégek előtt, magasztosabb hivatást kapott. A nővérek sem énekeltek többé ott. Itt keletkeztek azok a halhatatlan művek - Das Werk, ahogy a németek ma utolérhetetlen hangsúllyal mondják -, a Mű, mely irányt szabott a mai egész zeneírásnak.

Együtt éltek, szolgálva szótlan a Mestert, első hívei, első rajongói ők ketten.

Később Magdolna is férjhez ment. De ő sem vált meg onnan. Atyja a tó túlsó partján bérelt villát az ifjú párnak.

A férje, Ralph Stahlberg tengerésztiszt volt. Egyszerű, egyenes ember, ki az akkor kezdődő benzinmotorokkal és különösebben Zeppelin gróf találmányának fejlesztésével foglalkozott a szomszédos Bodeni tavon.

A szűkszavú, természetes beszédű, nagy, erős férfit a különben emberkerülő Mester is megszerette. Így ez a házasság sem jelentett elválást. Ha a tengerész sokféle elfoglaltságából haza-hazatért, ott ült ő is szótlan a nagy zeneteremben, vagy a veranda oszlopai között, honnan a megszülendő zenét hallgatták.

Peregtek az évek. A bankár meghalt. Az ikernővérek vagyont örököltek, nem nagyon sokat, de eleget módos élésre, egyformán úgy egyik, mint a másik. Különbség csak egy volt közöttük. Míg Máriának nem voltak gyerekei, Magdolnának két fia született. Egészséges, kék szemű, erős fiúk.

Azután újra telt egypár év.

A Mestert megragadta már valamivel előbb az a borzalmas betegség, mely pályáját derékon szakasztotta. Betegség, melyről ma mindenki tud - mennyi életírás jelent meg róla! -, de amelyet akkor titkolni kellett. Titkolni a Mű sikeréért. Ha megtudták volna... Ha sejtették volna!...

Azután másfél év telt el, midőn újabb csapás érte a két testvért. Magdolna férje a Zeppelin-léghajó egyik kirándulásakor lezuhant.

De Magdolna ezután is átjött a tavon. Megosztotta idejét a Mester ápolása és gyermekei között, kik a beteg miatt odatúl kellett maradjanak. Átjött naponta, míg a halál fel nem szabadította a sötétségbe merült lángelmét, hogy művében örökre ragyogjon. Halála napján került először színre Drezdában első nagy operája, a Tenger.

Siker volt. Óriási siker. De nem osztatlan. A még mindig ellenkező közvélemény ellen, az ósdi kritika ellen még mindig küzdeni kellett. A két nővér vette fel a harcot. Tudja ma mindenki, milyen győzelemre vitték.

Egyformán dolgoztak ezen. A közös özvegység mintha még erősebben összekötötte volna őket.

Mária, a Mester özvegye éppúgy, mint Magdolna, ezerszámra írt levelet, ezernyi tárgyalást folytatott, hogy megvalósuljon az új eszme. Egyforma hűséggel adták tovább a Mester minden szavát, minden szándékát, sok kötetre menő ismertetésekben, utasításokban.

A tengerész özvegye ekkor küldte intézetbe a két fiát. Hogy egészen a Műnek szentelje magát - így értette mindenki, bár Magdolna tagadta ezt, szerénységből talán. Azt mondta, hogy a férje végrendelkezett így - és ez is lehet a magyarázata, mert nem költözött vissza a nővéréhez, hanem ottmaradt a bérelt villában, mintha a férje emlékét őrizte volna. Így is vették ezt az emberek. De mindennap átjött dolgozni.

És újra teltek évek.

Azután jött a háború.

Az atyjuktól örökölt vagyon megsemmisült. Mária és Magdolna nyomorba jutottak volna, ha az utolsó években a Mester zenéje meg nem hódítja a világot. A szerzői díjak mind bőségesebben folytak Mária kezébe.

A bérelt villát Magdolna nem tarthatta meg, hajléktalan lett volna, ha Mária magához nem veszi testvérét, kivel mindenét megosztotta.

Így éltek most már újra együtt, a testvéri szeretet mintaképei mindenki szemében.

Egyedül ketten.

Mert Magdolna fiai elköltöztek messze, távol, a tengerentúl vállaltak állást.

Csak ketten éltek a nagy, régi emlékektől telis-teli villában.

És nemcsak a Mester szavának fénye övezte őket körül, de a testvéri összetartozás emberi glóriája is.

És az emberek mélyen köszöntek, ha találkoztak velük.

REGGEL
I.

Kora reggel volt.

Magdolna már fölöltötte azt a nyersvászon kötényt, mely a karjain is befedte a fekete ruhát. A kertbe indult, mert újra ő ápolttá a virágokat, mint egykor leány korában.

Indulás előtt még egyszer körülnézett, és kezébe vette a nyesőollót.

Ugyanaz a szoba volt ez, melyben egész gyermekkorukon át együtt laktak volt Máriával.

Mikor Magdolna visszaköltözött a régi villába, Mária szebb, nagyobb lakást akart neki adni, de Magdolna nem fogadta el. Ezt választotta magának, és majdnem riadtan tiltakozott más elhelyezés ellen. Mintha a közös gyermekkor emlékét keresné, mintha félne a többi szobák későbbi emlékeitől.

A kislányos hálószoba alig változott. Akkor két fehér ágy állt benne - most egy. Csak ez a különbség volt.

Ugyanazok a fehér patyolat függönyök, ugyanaz a fehér papírkárpit, fehér szőnyeg, fehér bútorok, minden úgy volt itt, mint akkor.

Itt volt a toilette-asztalon az a háromszárnyú tükör is, mely előtt orcájukat összetámasztva oly sokszor keresték az ikertestvéri hasonlóságon belül azokat az apró, alig megállapítható különbségeket, melyek mégis mássá, mégis egyénivé tették mindeniket.

Ebben a tükörben állapították meg, hogy Mária szeme inkább zöldesszürke, míg a Magdolnáé valamivel kékebb. Viszont az ő szája kissé íveltebb, és kissé húsosabb a Máriáé.

Gyakran megmérték egyformán növekvő termetüket ezen az ajtófélfán. Most is látszottak a halvány ceruzavonások a fehér burkolaton.

Nagy öröm volt, mikor valami új különbözőséget felfedeztek. Valóságos játék volt az, titkos játék, különösen serdülőkorukban. Sejtelmes csodálkozással hasonlították össze domborodni kezdő mellüket, hónaljuk sarjadó, arany moháját.

Az első megismerés, az első egymásfölfedezés szobája volt.

És ahogy Magdolna most ott indulóban megállt, szeme végigsiklott azon a falon, melynél Mária ágya állott akkoriban.

Kissé elsötétült az arca.

Mert újra eszébe jutott, mint annyiszor, az a meglepő, furcsa kis történet, mely akár előjele lett volna asszonyi jövendőjüknek.

Első báljukról tértek haza. Első valóságos bálról, hol az alig tizenhat éves leánykák először -táncoltak a „nagyokkal”. Roppant izgalmas est volt ez! Hogy vigyáztak a táncukra, a keringő hármas lépésére, hogy jól csinálják, mint az igazi nagylányok! Milyen engedelmesen forogtak a férfiak karjában; figyeltek a legkisebb intésre, szorgalmas gyermekek buzgalmával. S bár szabadkoztak, mikor az atyjuk kora éjjel hazavitte őket, mégis tán a tánctól, tán az izgalomtól fáradtan feküdtek le, és rögtön elaludtak.

Később azonban Magdolna felébredt. Felébredt valami panaszló nyöszörgés hallatára, valami halk, meg-megismétlődő, jajszerű szóra.

Felült.

Az éjjeli mécses világánál meglátta, hogy Mária nyugtalanul hánykolódik az ágyán, és csöndes, vontatott panaszszerű hang száll ki félig nyitott, földuzzadt ajkai közül.

Azt hitte, valami lidérces, rossz álma van. Föl akarta ébreszteni, megszabadítani ettől. De a szoba hideg volt. Hát fogta a párnáját és átdobta. Jól dobott. A puha párna Mária arcára, mellére esett. De Mária nem ébredt föl.

Váratlan volt az eredmény: a leány átölelte a párnát két meztelen karjával, szorosan magához ölelte, és most egyszerre megnyugodva tovább aludt, enyhe mosollyal a szája körül, mintha meglelte volna azt, amire álmában vágyott.

Meglepő volt ez. Magdolna soká nézte a testvérét. Most már nem merte felkölteni, a párnáját visszavenni.

Végül elaludt ő is. De a párna ott maradt a túlsó ágyban, a Mária öleid karjai között...

II.

A közbülső nagy terem, mely mindkét irányban úgy dél, mint észak felé kiszögellett a villa homlokzatából, a Mester munkásévei alatt lassanként egészen átalakult. A sima, márványozott falakat könyvespolcok lepték el. A számos gyülekezetre váró bútorok lassanként kivándoroltak, helyet adva bakon álló puhafa tábláknak, melyeken a Mester partitúráit írta, s melyeken ma a Mű kézirat másolatai, levelezési dobozok és fóliánsok, kartotékok foglaltak helyet.

A későbbi nagy lapszelvény és kritikai anyag már itt sem fért, ez a bankár egykori írószobájába költözött.

Néhány karosszék, a Mester zongorája, csak ezek maradtak eredeti helyükön.

És még egy. Az a hosszú, vékony nyakú bronzváza, melyen apró kínai szörnyek tekerőztek körös-körül.

Ez ott állt, ahol régen. Ezt Mária megvédelmezte minden átrendezés ellen. Ebben most is mindig virág volt, mintha valami szentkép előtt állna. Évszakok szerint változó virágok, és télen virág híján vörös bükk lombja, páfrányok bordázatos levelei ömlöttek ki öblös torkából.

Ezen a reggelen is virágot rakott bele.

Ahogy Magdolna a kertben foglalatoskodott, úgy Mária feladata volt mindig az apjuk házát friss virággal ékesíteni. Megtartotta ezt. Szokásává lett.

Hosszú liliomokat rendezett el a váza nyílásában. Figyelmesen helyezte be őket, könnyű, megértő kézzel...

Akkor is éppen liliomok voltak...

Most fekete ruha van rajta. Akkor egészen fehérben volt.

Három-négy szál liliom hosszú szárakon. Így igazgatta akkor is a korai harmattól még nedves virágokat...

Kinyílt az ajtó. Walter lépett be.

Váratlan volt a leánynak ez a kora reggeli találkozás. Váratlan a férfival egyedül lenni. Tán két hete volt a vendégük, de eddig mindig hármasban voltak, Mária, Magdolna és ő.

Nem nézett a belépő felé. De hallotta, hogy megállt az ajtóban, vérében érezte a férfi perzselő tekintetét. Azt is érezte, amint lassan elpirul, és hogy kezei kissé reszketnek. Nyáriasan áttört ruhájából vállán, nyakán, karjain apró, körül hímzett lyukacskákon. keresztül rózsaszín bőre fénylett ki a sok fehérségből. Nászingszerű is volt, gyermekruha is. Magának sem vallotta be, hogy azért vette föl ma reggel, mert tudta, hogy szép benne. Azért vette föl, mert tetszeni akart.

Hosszan kinyújtott csupasz karjain a bő torkú, csipkézett ujjak kissé visszacsúsztak. És ő tovább igazgatta azt a pár liliomot. Pedig már rég nem volt változtatni való rajta. De a férfi nem szólt, ő pedig azt várta, hogy szóljon.

Most egyet hátralépett, akár a csokor hatását figyelné. Ekkor végre megszólalt Walter. Majdnem parancsoló hangon mondta:

- Hozzon még többet.

Mária lehajtotta fejét, és szolgáló készséggel kiment. Egész garmadát szedett sietve, és úgy jött vissza, azzal a mozdulattal, azzal az érzéssel is, mintha a Mester lábai elé akarná szórni azt a temérdek liliomot.

Bejött. Egyenesen a vázához ment. Lassan rakta bele mindet, egymás mellé szúrva a virágok hosszú szárait. Most sem mert Walterre nézni. Édes és mégis majdnem fájó borzongás szaladt végig a bőrén, úgy érezte, hogy a reá szegezett szemek nézése a ruha számtalan lyukacskáin át, mindeniknél egy-egy piciny, éles tűheggyel érinti eleven húsát.

Walter mögötte állt, és őt nézte. Egy szót sem szólt. Egy udvarias köszönőszót sem.

Megvárta, míg a leány befejezi a virágok rendezését. Azután lassan, meggondolt járással, mintha lépteit számlálná, elhagyta a termet...

Mária a mai liliomok előtt ezekre a rég elnyílott liliomokra gondolt vissza, midőn Magdolna magosra emelt fehér hajkoronájával, kertészköténnyel a fekete ruhája fölött, nyesőollóval a kezében belépett.

Egy percre megállt. A tekintetük találkozott egy pillanatig.

Mária önkéntelen behunyta a szemét. Tudta jól, hogy Magdolna lelkében olvas, ahogy ő is a másikéban. És az emlékezés varázsa széjjelfoszlott.

- Jó reggelt! - mondta halkan Mária.

- Jó reggelt! - felelt Magdolna, és kiment a kertbe.

III.

A tó opálozó tükre fölött hosszú, könnyű, tépett párafoszlányok úsztak ide-oda. Tán tündérek és sellők táncoltak itt az éjjel, s hajnalhasadáskor, eltávozáskor ottfelejtették elszaggatott fehér fátylaikat. Messze, a tóparti fenyvesek élezett szegélyén felül, a bajor Alpesek ragyogtak a reggeli napfényben.

Magdolna kilépett a házból. Megállt a veranda korinthoszi oszlopai között. Megütődve állt meg a táj szépségének varázsa alatt.

Szemei kissé összeszorultak. Tán a hirtelen fényességtől, tán attól a képtől, melyet lelkében ez a reggel fölidézett. Lement a kertbe, de nem állt meg, mint más reggelen, az első rózsáknál, hanem lehaladt a virág borította pergolán, le a tóig, hol a vízparti gárgyába görögös márványpad volt beépítve.

Ment egy emlék után.

Éppen ilyen reggel volt az is. Éppen így úsztak a megtépett párák a tavon. Így virított minden körülötte. Így ment le akkor is a virágokat ápolni. Éppen így.

És végigment a pergolán, mert a tó képe vonzotta, le a görögös márványpadig.

Walter ült ott akkor azon a padon.

Keresztbe tett lábakkal ült, előre dűlve, fejét öklére támasztva. Sörényszerű gesztenyebarna hajában a reggeli szél egy-egy vaskos, csavaros-kondor fürtöt föl-föllibbentett, és visszahullatott ismét.

Mária utolsó percben vette észre. Nem is képzelte, hogy ott van. És szívszorongva állt meg, habozva, köszöntse-e, vagy észrevétlenül elmenjen. De a férfi feléje fordult. Kezével intett a leánynak, olyan széles, parancsoló mozdulattal, mintha trónnal kínálná meg maga mellett, és Mária odaült a kőpad másik sarkára, szerényen és meghúzódva.

A tegnapi estén játszotta el a Mester először ifjúkori első nagy művét, a Vihar szimfóniát.

Tegnap a sötét szalonban lefüggönyözött lámpák derengő fényében hallgatták a soha nem hallott zenét hárman, a bankár és a két leánya.

Nem is sejtették, mit fog nekik játszani. Már két hete volt a vendégük, és majd minden este játszott valamit kisebb kompozícióiból, egy-egy dalt, egy-egy prelude-öt. A darab előtt vagy után kissé keserű, kissé gúnyos mosollyal bemondta programszerűen a darab címét. A két leánynak ez a keserű, gúnyos mosoly mindig a szívébe szúrt.

Most is úgy kezdte, mint más estéken, néhány újszerű akkorddal, elszaladó futammal. De most nem fogott azonnal hozzá, hanem megállt.

A nagy fekete Bösendorfer fölé hajolva hosszan maga elé nézett, előrenyújtott nyakkal, tágra nyílt sárga szemeivel, mintha valami láthatatlan ellenséget harcra hívna. Majdnem félelmetes volt az arca. A hallgatók megérezték, hogy most más, most nagyobb, most valami rendkívüli következik.

A Mester elkezdett játszani.

Elsőbben hosszú, ismétlődő szólamok kapcsolódtak fűzérszerűen egybe, csapódtak lassú, folyton ismétlődő, folyton elcsengő ütemben valami hirtelen megszűnések homokpartjaiba. Soká tartott ez így, olyan soká, míg minden körülöttük, még a levegő is hullámzana már.

De most elébb alig hallhatóan, majd lassanként mind erősödve idegen, ellenséges hangok kongása kezdett beleszólni a csöndes, még mindig habozó, széles zenemozdulatba. Távoli dörgések mind közeledő szaporodásai. És nőtt, fejlett a muzsika-hullámverés, itt-ott tajtékcsillámok is táncoltak már benne, míg hirtelen a mélységből még kuszább, még sötétebb akkordok ellentéteit sivító erőszakossággal kettéhasította az első villámcsapás.

Most már száguldó diszharmóniák rohantak keresztül rendszertelen renddel.

Szó le nem írhatja, mi minden zengett bele ezután.

Feneketlen hasadékok szakadtak le sötét mélységek végtelenjébe, tajtékcsillogások gyöngyöztek habzó dalfoszlányok egymásba bukó fúgaszerűségek élein, cikázó millingfénylés törte széjjel az alig egyesülő harmóniákat. Zengett, zúgott a vihar minden fenségével, minden veszedelmével, és a szirtek döngő visszhangzása, sirályok sivítása, szirének sírása, harangok jajveszékelő szava fölött diadalmasan és könyörtelenül harsogott minden, ami erő, minden, ami végtelen, időtlen idők hatalmával, minden, ami emberfölötti - sors, végzet, örökkévalóság...

Ez volt tegnap este. Magdolnának újra magasan dobogott a szíve ott a kőpadon, a Mester mellett. Félénken, lopva figyelte Waltert, ki úgy ült újra, mint az előbb, és hosszasan valami nagyon távoli pontra szegezte a tekintetét.

Most hirtelen Magdolnára fordította oroszlánnézésű szemeit.

- Azt hiszem, én itt maradok.

Magdolna felelni akart. Mondani akarta, hogy... hogy ő milyen boldog lesz, ha...

De a zeneszerző tovább beszélt:

- Itt maradok. Igen, igen. Nemcsak úgy. Egészen. Érti. Egészen.

Végigömlött az öröm a leány lelkén. Itt marad. És ezt neki mondja! Neki mondja először. Ez az a pillanat talán?! A megvalósulás pillanata?! - Nem szólt, várt, egész lényével várt, várakozva ült, nem látott egyébét, mint két nagy borostyánsárga szemet, melyeiknek vizében aranyszín csillámok úsztak.

- Nem úgy, mint eddig! - folytatta Walter keserű, majdnem sértő kacagással -, ó, tudom, szeretik, ha játszom, na hogyne! hogy fizetek! Megfizetem a kosztat és kvártélyt. Mert ez az! Plim, plim! Ez a fizetés, az esti játék! Pincér! Fizetni, Plim, plim!

- Az atyám igazán... - próbálta Magdolna mondani. De a Mester belevágott:

- A bankár úr! A kereskedelmi titkos tanácsos úr! Hogyne! - és gúnyosan hajlongott a padon. - Alászolgája! A mecénás! Persze! Mert ez az ő póza. Ezzel henceg! Hogy ő a mecénási, hogy műpártoló! Képzelem, hogy mondja a többi burgereknek: „Nálam volt ez a Walter.”

Nagyon pártolom azt a Waltert! Ez imponál! Ez originális! Ez ritka! „Ilyen ritkaság van nálam.” A többiek persze szömyűlködnek: „Ilyen embert tartani!” Akár fehér rinocérosz vagy ötlábú borjú volnék. Igen, így van. És a rinocérosz még fizet is! Há! Há! Az a marha még fizet!

Magdolnának borzasztóan fájt ez a beszéd. Nem így gondolta a folytatását azoknak az első szavaknak. Két kezét arcához emelte, és rémülten nézett a művészre, ki mire sem figyelve, tovább beszélt:

- De nekem dolgoznom kell! Dolgozni!? Érti, mi az? Dolgozni! Az még semmi, amit eddig csináltam, kezdet, igen, nem egyéb, mint kezdet. Kezdetnek jó, de kell! Érti? Kell, hogy alkossak, keli, kell! Meg kell alkossam, ami bennem van. Kell! És meg kell mutassam ezeknek az elvénült, elhülyült barmoknak, mi az... mi az igazi... eh! - és megvetőleg legyintett a kezével -, nekem dolgoznom kell, nekem nyugalom kell!

És mintha már ezt magának mondaná, nem is a megigézett leánynak:

- Nem folyton vándorolni, nem mindig vetődni ide-oda, hangversenyezni a bambáknak, az ellenséges ostobáknak, kik másnap szembe köpnek a mérges tintájukkal. Nem! Nem muzsikálni többé, mint a zenebohóc, pénzért! Nem! Nyugalom kell! Otthon kell! Érti? Ez kell! Csak így lehet! Csak így lehet!

És elfordult a lánytól, és újra a távolba nézett oroszlánszerű tekintete.

Magdolna megdermedten ült mellette. Mi volt ez? Olyan szokatlan, olyan kiismerhetetlen ez a nagy ember. Ezek a kegyetlen szavak, és végül az a fordulat: „Otthon kell! Érti?” Ha csak számítás volna is a Mestertől - ő örömest szolgálná, akár térden állva. De a száraz hang csak burkolás talán. Hiszen olyan zárkózott ember!

Mindezek a kusza gondolatok és az a tudat, hogy tán sorsdöntő, amit most felelni fog, még félszegebbé tették, még ügyetlenebbé.

Semmi sem jutott eszébe, és erőltetve jöttek a szavak:

- Higgye meg, a maga zenéje... a Vihar... az a szimfónia tegnap... olyan szép volt... olyan... szép volt...

Annyira rekedten mondta ezeket, hogy maga is megijedt a hangjától.

Walter újra féléje fordult hirtelen. Szemében gonosz fény csillogott:

- Olyan szép?! Igazán olyan szép?!

De azután megszelídült az arca;

- Most menjen. Eleget beszéltem. Menjen.

A leány indult. Fájdalmasan, elcsapottan.

E percben a Mester ideges keze elkapta a karját:

- Majd írok magának egy dalt, ha már olyan szépnek mondja a zenémet.

És elbocsátva a leány karját, visszadűlve hozzátette azzal az ő furcsa, ferde mosolyával:

- Ez nem fizetés, nem, ez ajándék lesz! De most menjen! - és újra elfordult a bozontos fej, és újra a távolba nézett.

Magdolna sietve ment el. Mintha szárnyai nőttek volna bokái mellé, olyan könnyen, olyan repülve vitték a lábai. Ajándék! Neki! És az a furcsa, gúnyos, rejtelmes mosoly!?

Majdnem szaladt a rózsabokrok között, és két kezét rászorította a kebleire, akár a boldogságot akarná visszafojtani.

DÉLELŐTT
IV.

Kilenc óra felé járt az idő.

A villa verandáján, a korinthoszi oszlopsoron belül asztal volt terítve. Emellett ültek nádfonatú karosszékekben Mária és Magdolna. Ez is újra egészen feketében - a munkaruháját a kertből visszatérve levetette -, két fekete, szigorúan határolt folt a ház világos fala előtt.

Reggeliztek. Ilyenkor reggeliztek mindig. A korai kertészkedés, a házi rendezkedés után. Ilyenkor beszélték meg a nap teendőit, közös munkájuk, a Mester művészi hagyatékának ügyeit, ilyenkor bontották fel az üzleti levelezést, határoztak a válaszokról, melyeket a délelőtt folyamán írtak azután meg.

Még atyjuk idejében keletkezett ez a szokás.

A bankár, midőn kiköltözött ide a tó mellé, bevezette azt, hogy télen a villa nagytermében, nyáron a teraszon gyűlt össze első reggelire a kis család. Nagy elfoglaltsága miatt, mely napközben a városba hívta, és ahonnan csak késő este tért rendszerint haza, ezt az egy órát változatlanul a leányaival akarta tölteni.

Akkoriban is a hosszúkás kerti asztal hosszabbik oldalán ültek, ki-ki a maga helyén, mindig az apa középen, tőle jobbról Magdolna, balról Mária.

Gyerekleány korukban ilyenkor mondották el a tegnap apró történéseit, mindenféle-fajta apró eseményeket, nagy, fontos részletet a tanulásról, órarendről - hogy mi történt a francia lecke alatt vagy a zeneórán, kivel teniszeztek, hol sétáltak a nevelőnőkkel, kikkel ozsonnáztak, játszottak délután vagy este, mit láttak a tavon vagy az erdei sétatéren. Sok kis tréfás megfigyelést elcsacsogtak nagy jókedvvel, nevetéssel, egymás szájából véve ki a szót, és el is utánozták gyakran a zongoramestert, miként fújja trombitahangon az orrát, vagy az angol kisasszonyt, be furcsán beszél németül! Nagyon kedélyes volt ez mindig, az az első reggeli a szép, virító kerttel, a fák között csillogó tóval szemben. Az apjuk a postáját bontogatta és futotta át, miközben a leánykáival tréfálkozott.

A leányok számára kedves, vidám óra volt ez, mert ilyenkor apjuknak mindent elmondottak, még a nevelőnők előtt titkolt kis csintalanságaikat is. Az apa pedig e rövid, de mindennapi kellemes -együttlétet nem akarta szigorúskodással rontani meg, hanem maga is mulatott a gyerekek apró huncutságain.

Így alakult ki lassanként az az inkább pajtási viszony hármuk között.

A bankár elsőbben bizonyára csak özvegyi egyedüllétét akarta legalább egy mindennapi órára családi melegséggel venni körül. Később azonban valóságos intézménnyé fejlődött ki a közös reggeli. A leányok fölserdültével, előbb tán inkább játékból - mialatt ő maga tojást evett vagy vajas kenyeret kent -, fölolvastatott egy-egy levelet valamelyik leányával. Egyik-másik levélre mindjárt a választ is reá jegyeztette azzal, aki hangosan olvasta. Ezt a leányok nagyon élvezték, ilyenkor magukat már majdnem felnőttnek találták. Aztán lassanként Valóságos házititkárságot vállaltak, és versengve buzgólkodtak. Így az, ami eleinte inkább tréfa volt, évek múltával egész rendes, megszokott, kedves munka lett, melyet a két ikernővér fiatalos fontoskodással végzett. Bele is tanultak az üzleti élet menetébe, és ez már odafejlődött végre, hogy olykor egyik-másik dologban vitatkoztak, érveltek egymás között is, és az apjukkal is nagy komolykodással. Az ilyen vita rendszerint széles kacagással végződött, mert az apa valami humoros történettel ütötte el a vitát.

Most is ez volt újra a posta órája, most, midőn megőszülve már csak ketten éltek a villában. A régi otthon megtartja az évtizedeken át megalapozott szokásokat, annyira kényszerré teszi a megszokottat maga a régi környezet.

A hosszacska asztal mellett elég távol ült egymástól Mária és Magdolna, ki-ki a régi helyén. Köztük egy karosszéknyi tér üresen. Itt ült valamikor az atyjuk. Ezt a helyet üresen hagyták, talán azért, hogy a megszaporodott levelezés közöttük elférjen.

Fölváltva bontogatták föl a leveleket.

- A Metro-Goldwyn ír, hogy az első dalciklust filmesítenék, ha megengednék, hogy a zenéjét a mozgókban kíséretül játszhassak - szólt Mária.

- Hasonló ajánlatot már tavaly elutasítottunk - felelt Magdolna szárazon.

- Igen. Emlékszem. De az egy európai cég volt, ezt most Los Angelesből kérik, össze kellene mégis hasonlítani a kettőt, mielőtt ebben határozunk - mondta Mária szelíden.

- Rögtön megkeresem - felelt Magdolna, és bement a zeneterembe, hol a levelezések nagy fóliánsokba voltak tárgyak szerint gyűjtve.