Mario Puzo

A szicíliai

{{watermark}}

Fordította

Schéry András

(I–II. könyv)

és

Falvay Mihály

(III–V. könyv)

Mario Puzo

A szicíliai

Geopen Könyvkiadó

2023

A mű eredeti címe:

The Sicilian by Mario Puzo

Bantam Books, New York, 1985

Copyright © by Mario Puzo, 1984

Hungarian translation © Falvay Mihály, Schéry András, 1989

I. könyv

Michael Corleone

1950

1. fejezet

Michael Corleone a palermói kikötő hosszú famólóján állt, s nézte, ahogy a nagy óceánjáró elindul Amerika felé. Ezzel a hajóval kellett volna elutaznia; de apjától újabb utasítás érkezett.

Búcsút intett a kis halászcsónakban ülő embereknek, akik idehozták, s akik az elmúlt években a testőrei voltak. A halászcsónak az óceánjáró tajtékos sodrában haladt: a merész kiskacsa anyja után úszik. Az emberek visszaintegettek; Michael utoljára látta őket.

A kikötőben zajlott az élet: mindenütt sapkás, lötyögő ruhájú munkások nyüzsögtek, a hajók rakományát pakolták át a rakparton várakozó targoncákra. Alacsony, inas férfiak voltak, inkább arabos, mint olaszos külsejűek, a simlis sapka árnyékot vetett az arcukra. Köztük kell lenniük az új testőröknek, akik majd vigyáznak, nehogy bántódása essék, amíg nem találkozik Don Croce Malóval: ő a capo dei capi – a főnökök főnöke – a „barátok barátainak” társaságában, ahogy itt, Szicíliában nevezik. A sajtó s a külvilág ugyan csak maffiát emleget, ám Szicíliában a maffia szó soha ki nem csúszna az átlagember száján. Ahogyan Don Croce Malót se nevezték volna a világért se capo dei capinak, csakis a „Jó Léleknek”.

Kétévi szicíliai kényszertartózkodása során Michael rengeteg mendemondát hallott Don Crocéról, némelyik olyan hajmeresztő volt, hogy már-már azt hitte, ez az ember nem is létezik. Az apjától jött utasítás azonban egyértelmű volt: eszerint ma együtt kell ebédelnie Don Crocéval. Mégpedig azért, hogy megszervezzék, hogyan menekítik ki Szicíliából az ország első számú banditáját, Salvatore Giulianót. Michael Corleone nem utazhat el Szicíliából Giuliano nélkül.

A móló tövétől alig ötvenméternyire nagy, sötét autó várakozott a sikátorban. Három férfi állt mellette, három sötét négyszög az aranyló napsugarak vakító fényfüggönyében. Michael elindult feléjük. Egy pillanatra megállt: cigarettára gyújtott, közben tekintetével végigpásztázta a várost.

Palermo egy kialudt tűzhányó által létrehozott medencében terül el, háromfelől hegyek fogják körül, a negyedik oldalon a Földközi-tenger szemkápráztató kékségébe torkollik. A város csillámlott a Szicília fölött delelő nap aranysugaraitól. A verőfényben vörösen szikrázott a föld, mintha a Szicília földjét sok-sok évszázada áztató vér tört volna felszínre. Görög templomok fenséges márványoszlopai fürödtek az aranysugarakban, pókháló-rajzolatú mór tornyok, spanyol katedrálisok lüktetően mozgalmas homlokzatai; messze a hegyoldalon egy ősi normann várkastély komor falai meredeztek. Mindezt azok a különböző, ám egyaránt vérengző hadak hagyták maguk után, amelyek Krisztus születése óta Szicíliát uralták. Túl a várkastély falain kúpforma hegyek zárták fojtó ölelésükbe Palermo kissé elpuhult városát, mintha lágyan térdre ereszkedve szoros hurkot vonnának a szintén térdre kényszerített város nyaka köré. Fönn a magasban apró vörös sólymok raja hasította a tündöklő kék eget.

Michael tovább közeledett a móló végében rá váró három férfi felé. A fekete négyszögek fokozatosan testet, arcvonásokat öltöttek. Lépésről lépésre tisztábban látta őket, megmozdultak, széjjelebb húzódtak egymástól, mintha üdvözlésül körül akarnák fogni.

Mindhárman ismerték Michael történetét. Tudták, hogy ő a nagy amerikai Don Corleone legkisebb fia, a Keresztapáé, akinek a keze Szicíliába is elér. Tudták, hogy New Yorkban – miközben a Corleone-birodalom egyik ellenségén végrehajtotta a halálos ítéletet – megölt egy magas rangú rendőrtisztet. E gyilkosságok miatt kényszerült itt, Szicíliában rejtőzködni, s most, hogy a dolgok végre „elsimítódtak”, hazatérhet, hogy ismét elfoglalja trónörökösi helyét a Corleone családban. Alaposan szemügyre vették Michaelt: gyors, könnyed járását, éberen, gyanakvóan cikázó tekintetét, beesett arcát, amitől olyan valakinek hatott, aki már megismerte a szenvedést és a fenyegetettséget. Szemlátomást „tiszteletre méltó” ember volt.

Ahogy Michael lelépett a mólóról, elsőként egy pap üdvözölte: elnehezült testét reverenda burkolta, fején zsíros, denevérkarimájú kalap. Fehér papi gallérját Szicília vörös pora színezte el, fölötte a földi örömök élvezetéről árulkodó húsos arc.

Ő volt Beniamino Malo atya, a hatalmas Don Croce testvére. Nagy kegyeskedve úgy tett, mint aki kettőig se tud számolni, de valójában feltétel nélkül behódolt hírhedett rokonának, szemrebbenés nélkül keblére ölelte a gonoszt. A rossz nyelvek szerint még gyónási titkokat is kiadott Don Crocénak.

Beniamino atya zavartan mosolyogva fogott kezet Michaellal; láthatóan meglepődött és megkönnyebbült Michael barátságos, félszeg mosolyától, ami igazán nem illett egy hírhedt gyilkoshoz.

A második férfi nem volt ilyen szívélyes, de azért elég udvariasan viselkedett. Ő Federico Velardi felügyelő volt, egész Szicília államvédelmi rendőrségének főnöke. Hármuk közül ő volt az egyetlen, akinek arcán nem virított üdvözlő mosoly. A sovány s állami tisztviselő létére igencsak jól öltözött férfi hideg, kék szemében a hajdani normann hódítók genetikai öröksége fénylett acélosan. Velardi felügyelő nem fogadhatott szeretettel egy amerikait, aki magas rangú rendőrtiszteket gyilkolt. Az ilyentől kitelik, hogy Szicíliában is szerencsét próbál. Velardi kézfogása olyan volt, mint mikor kard kardot ér.

A harmadik férfi magasabb volt és testesebb; a másik kettő mellett óriásnak hatott. Hosszasan szorongatta Michael kezét, majd túláradó szeretettel megölelte. – Michael, édes öcsém! Hozott isten Palermóban! – Elhúzódott Michaeltól, és szeretetteljes, de vizslató tekintettel végigmérte. – Én vagyok Stefano Andolini. Édesapáddal együtt nőttünk föl Corleonéban. Láttalak Amerikában, mikor még kicsi voltál. Emlékszel rám?

Michael furcsamód emlékezett. Stefano Andolininek ugyanis vörös haja volt, ami szicíliaiaknál egészen ritka. A vörös haja volt a keresztje, merthogy a szicíliaiak hite szerint Júdásnak is vörös volt a haja. De az arcát se lehetett elfelejteni. Széles, szabálytalan vonalú szája volt, vastag ajka, akár a véres nyers hús; orrlyukából előkunkorodtak a szőrszálak, mélyen ülő szeme alatt sötét karika húzódott. Hiába mosolygott, egy ilyen arc láttán gyilkossággal álmodott az ember.

Hogy a pap hogy kerül oda, azt Michael egyből megértette. Velardi felügyelő jelenléte azonban meglepetésként érte. Andolini rokoni minőségében kötelességének tartotta, hogy leírja Michaelnak a felügyelő hivatali hatáskörét. Michael gyanakodott. Mit keres itt ez az ember? Velardi Salvatore Giuliano egyik legádázabb üldözőjének hírében állt. Látni lehetett azt is, hogy a felügyelő és Stefano Andolini nemigen szívelik egymást; olyan kifogástalan udvariassággal viselkedtek, mint akik halálos párbajra készülődve méregetik ellenfelüket.

A sofőr kinyitotta nekik a kocsi ajtóit. Beniamino atya és Stefano Andolini tiszteletteljesen a hátsó ülésre tessékelte Michaelt. Beniamino atya keresztényi alázatossággal erősködött, hogy Michael üljön az ablak mellé, ő majd középre ül: Michaelnak okvetlenül látnia kell Palermo szépségeit. Andolini a másik hátsó ülést foglalta el. A felügyelő már bevágódott a sofőr mellé. Michael észrevette, hogy Velardi felügyelő az ajtókilincsen tartja a kezét, hogy gyorsan megránthassa. Michaelban felötlött a gyanú: Beniamino atya talán azért igyekezett annyira középre, hogy támadás esetén nagyobb biztonságban legyen.

Az autó, mint valami nagy, fekete sárkány, lassan gördült előre Palermo utcáin. Az út mentén kecses, mór stílusú lakóházak váltakoztak vaskos görög oszlopokkal díszített középületekkel, spanyol katedrálisokkal. A kékre, fehérre, sárgára festett magánházak erkélyei közt virágfüzérek íveltek, az autó mintha diadalkapuk sora alatt haladt volna el. Szemgyönyörködtető lett volna a látvány, ha nem álltak volna ott minden sarkon a carabinierék, a csendőrök, tüzelésre kész géppisztollyal. Jutott belőlük az erkélyekre is.

Az autó mellett eltörpült a többi jármű, kivált az öszvér húzta parasztkordék, amelyek a friss árut szállították a falvakból. Harsány színekben virítottak ezek a kordék, minden be volt rajtuk festve, a kocsirúdtól kezdve a küllőkig. Soknak az oldalán sisakos lovagok, koronás királyok voltak láthatók a Nagy Károlyról és Rolandról szóló legendák drámai jeleneteiben; Szicília ősi folklórjának voltak ők a hősei. Némelyik kordén azonban Michael egy jóképű fiatalember képét látta: kordbársony nadrágban, ujjatlan, fehér ingben volt lefestve, pisztolyok az övében, puskák a vállán, alatta kétsoros felirat, amely mindig nagy, vörös betűkkel végződött, s e betűkből egy név állt össze: GIULIANO.

Michael sok mindent hallott Szicíliában Giulianóról. A lapok állandóan írtak róla. Az emberek lépten-nyomon róla beszéltek. Michael menyasszonya, Apollonia bevallotta, hogy minden este imádkozik, nehogy Giulianónak baja essék; s ugyanígy imádkozik szinte minden gyerek és fiatal Szicíliában. Imádták őt, aki közülük való volt, s álmaikban mind ilyen emberré szerettek volna válni. A fiatal, húszas éveiben járó férfit nagy hadvezérként tisztelték, mert sikerült túljárnia az ellene kivezényelt csendőrség seregeinek eszén. Jóképű volt és nagylelkű: zsákmányainak java részét a szegényeknek adta. Tisztelte az erényt, nem tűrte, hogy a banditái nőket vagy papokat háborgassanak. Ha besúgót vagy árulót végzett ki, mindig hagyott áldozatának időt egy utolsó imára, hogy könnyítsen lelkén, és megbékélve járuljon a másvilág urai elé. Mindezt Michael különösebb kérdezősködés nélkül is megtudta.

Ahogy lekanyarodtak a főutcáról, Michael szeme megakadt egy nagy, fekete betűs falragaszon. Csak annyi ideje volt, hogy a felső sorban elolvassa a GIULIANO nevet. Beniamino atya, aki szintén kinézett az ablakon, megszólalt: – Giuliano újabb kiáltványa. Történjen akármi, Palermo éjszaka még mindig az ő ellenőrzése alatt áll.

– És mi van a kiáltványban? – kérdezte Michael.

– Engedélyezi Palermo lakosainak, hogy megint villamosra szálljanak.

– Engedélyezi? – Michael elmosolyodott. – Egy bujkáló bűnöző engedélyezi?

A másik oldalán Stefano Andolini felnevetett. – A csendőrök villamoson járnak, hát Giuliano fölrobbantja a villamosokat. De előtte figyelmezteti az embereket, hogy ne villamosozzanak. Most megígéri, hogy nem robbant több villamost.

– És miért robbant föl Giuliano csendőrökkel teli villamosokat? – kérdezte Michael szenvtelenül.

Velardi felügyelő hátrafordult, kék szemét Michaelra szegezte: – Mert Róma volt olyan hülye, hogy letartóztattassa az apját meg az anyját, amiért kapcsolatot tartottak egy bűnözővel: a tulajdon fiukkal. Erre van egy fasiszta törvény, amit a köztársaság nem hatálytalanított.

Beniamino atya csendes büszkeséggel tette hozzá: – A testvérem, Don Croce intézte el, hogy szabadon bocsássák őket. Nagyon dühös volt Rómára.

Te jó ég, gondolta Michael. Don Croce dühös volt Rómára? Ki az isten ez a Don Croce, azon kívül, hogy pezzonovante – nagykutya – a maffiában?

A kocsi megállt egy különálló rózsaszín épület előtt, melynek minden sarkát kék minaret díszítette. A bejáratnál a szokatlan, széles zöld csíkos előtetőn a Hotel Umberto felirat volt olvasható, alatta két portás őrködött, csillogó aranygombos egyenruha feszült rajtuk. Michaelt azonban nem vakította el ez a pompa.

Gyakorlott szeme egyetlen pillantással felmérte a szálloda előtti utcaszakaszt. Legalább tíz testőrt szúrt ki: párosával járkáltak fel-alá, vagy a vaskerítést támasztották. Nem is nagyon leplezték, mi járatban vannak. Kigombolt zakójuk alól kilátszottak a rájuk szíjazott pisztolyok. Ketten, szájukban vékony szivarral, egy másodpercre elállták az autóból kiszálló Michael útját, és olyan alaposan végignézték, mintha koporsóhoz akarnának méretet venni róla. Velardi felügyelőről és a többiekről tudomást sem vettek.

Amint a csoport belépett a szállodába, a testőrök elzárták mögöttük a bejáratot. A hallban újabb négy testőr bukkant elő, s kísérte végig őket egy hosszú folyosón. Olyan büszkén feszítettek, akár valami császár palotaszolgái.

A folyosó végén masszív, kétszárnyú tölgyfa ajtó állta útjukat. Egy magas támlájú, trónszerű székről felállt egy férfi, s bronzkulccsal kinyitotta az ajtót. Bólintott, közben cinkosan rámosolygott Beniamino atyára.

Az ajtó mögött fényűző lakosztály tárult fel: a nyitott erkélyajtókon át dús növényzetű belső kertre nyílt kilátás, ahonnan citromfák illata áradt. Amint beléptek, Michael a lakosztályban is megpillantott két testőrt. Nem egészen értette, miért kell ennyire őrizni Don Crocét. Giuliano barátja, a római igazságügy-miniszter bizalmasa, tehát a Palermóban nyüzsgő csendőrök felől nem fenyegeti veszély. De akkor kitől, mitől fél a nagy Don? Ki az ellensége?

A lakosztály társalgójának bútorzata eredetileg egy itáliai palotában állt: óriási karosszékek, kisebbfajta hajó hosszúságú, süppedős pamlagok, mozdíthatatlan márványasztalok, amiket mintha múzeumokból loptak volna el. Illő környezetül szolgáltak annak a férfinak, aki most üdvözlésükre a kertből belépett.

Kitárt karokkal közeledett, hogy Michael Corleonét átölelje. Don Crocéra túlzás nélkül rá lehetett mondani, hogy széle-hossza egy. Dús, ősz haja olyan göndör volt, akár egy négeré: ápolt sörényű, vaskos oroszlánnak hatott. Két sötét gyíkszeme, mint két mazsola, mélyen ült húsos orcája felett. Orcája, akár két nagy mahagónitábla: a bal simára csiszolt, a másik vadhústól göröngyös. A szája meglepően finom vonalú volt, fölötte keskeny bajusz húzódott. Arcát húsos római orr fogta kapocsként össze.

A császári fej alatt azonban talpig paraszt volt. Irdatlan hasáról lecsúszott volna a bő nadrág, ha meg nem tartja a széles, piszkosfehér nadrágtartó. Buggyosodó inge fehér volt és frissen mosott, de vasalatlan. Se nyakkendőt, se zakót nem viselt, és mezítláb tapodta a márványpadlót.

Nem úgy nézett ki, mint aki sápot szed minden üzleti vállalkozás után Palermóban, legyen az az utolsó piaci stand. Nehéz volt elhinni, hogy körülbelül ezer ember halála szárad a lelkén; hogy Nyugat-Szicíliát sokkal inkább ő irányítja, mint a római kormány; s hogy gazdagabb, mint Szicília nagybirtokos hercegei és bárói.

Fürgén megölelte Michaelt. – Gyerekkorunk óta ismerem apádat – mondta. – Örülök, hogy ilyen remek fia van. – Megkérdezte, hogy kényelmesen utazott-e, s van-e valamire szüksége. Michael mosolyogva felelte, hogy egy falat kenyér meg egy korty bor jólesne. Don Croce nyomban kitessékelte a kertbe, ugyanis – mint minden szicíliai –, ha csak tehette, a szabadban étkezett.

Az egyik citromfa mellett már várt rájuk a terített asztal. A hófehér terítőn metszett poharak csillogtak. Az öblös nádfoteleket inasok húzták hátra. Don Croce gondos házigazdaként irányította az ültetést, hatvan-egynéhány éves korát meghazudtoló élénkséggel. Michaelt a jobbjára ültette, testvérét, a papot a baljára. Velardi felügyelőnek és Stefano Andolininek az asztal túloldalán mutatott helyet; mindkettőjüket kissé hűvösen méregette.

A szicíliaiak mind nagyevők – már ha van mit enni –; Don Crocéval ugyan nemigen mertek viccelődni, de az egyik róla szóló tréfás mondás úgy hangzott, hogy ha egy jó evésről vagy egy ellenségének a megöléséről van szó, ő inkább az előbbit választja. Most is nyájasan, elégedett mosollyal ült ott, kést-villát markolva, miközben a személyzet kihordta az ennivalót. Michael szemügyre vette a kertet. Magas kőfal vette körül, s legalább tíz testőr üldögélt más asztalkák mellett; asztalonként legföljebb kettő, s mind elég messze ahhoz, hogy Don Croce asztaltársasága bizalmasan beszélgethessen. Citrom- és olajfáktól illatozott a levegő.

Don Croce saját kezűleg szolgálta ki Michaelt, sült csirkével és krumplival rakta meg a tányérját, ügyelt, hogy a spagettijén elég reszelt sajt legyen, a poharát is ő töltötte tele helyi, zavaros fehérborral. Mindezt őszinte buzgalommal végezte, szemlátomást a szívén viselte, hogy új barátja eleget egyék s igyék. Michael éhes volt, kora reggel óta nem evett, így hát a Donnak elég munkát adott, hogy újra meg újra megrakja a tányérját. Don Croce a többi vendég tányérját is szemmel tartotta, és szükség esetén odaintett egy inast, nehogy bárki éhen vagy szomjan maradjon.

Mikor végre befejezték az evést, a kávéját kortyolgató Don lassan a tárgyra tért.

– Szóval segítesz a mi Giuliano barátunknak kiszökni Amerikába – mondta Michaelnak.

– Erre kaptam utasítást. Gondoskodnom kell róla, hogy baj nélkül Amerikába jusson.

Don Croce rábólintott; vaskos mahagóniarcára az elhízott emberek álmatag nyájassága telepedett. Éles tenorja meglepően hangzott ebből az arcból és testből: – Apáddal mindenben megállapodtunk. Úgy volt, hogy én adom át neked Salvatore Giulianót. Csak hát az életben semmi se megy simán, mindig beüt valami váratlan dolog. Úgyhogy most aligha tudom betartani az egyezségünket. – Egy kézmozdulattal jelezte Michaelnak, hogy várja ki a végét. – Nem a magam hibájából. Én az vagyok, aki voltam. De Giuliano már nem bízik senkiben, még bennem sem. Éveken át, jószerivel a bujkálása első napjától én segítettem, az életét mentettem meg; társak voltunk. Az én segítségemmel lett Szicília legnagyobb embere, bár még most is csak huszonhét éves. De most vége. Ötezer idevezényelt olasz katona és csendőr keresi a hegyekben. Mégsem hajlandó rám bízni magát.

– Akkor pedig nem tudok rajta segíteni – szólalt meg Michael. – A parancs az, hogy egy hétnél többet ne várjak, induljak vissza Amerikába.

Egyvégtében azon törte a fejét, miért olyan fontos az apjának Giuliano kiszöktetése. Michael már alig várta, hogy két év után végre hazamehessen. Aggódott apja egészsége miatt. Amikor ő elszökött Amerikából, apja életveszélyes sebesüléssel kórházban feküdt. Azóta Michael nagyobbik bátyját, Sonnyt meggyilkolták. A Corleone család elkeseredett küzdelmet vívott az életben maradásért New York öt családja ellen. Ez a háborúskodás nemcsak Amerikában dúlt, de Szicília szívében is: Michael ifjú menyasszonyát meggyilkolták. Igaz ugyan, hogy apjáról a küldöncök olyan híreket hoztak, hogy az öreg Don felépült sérüléseiből, hogy békét kötött az öt családdal, s elintézte, hogy minden Michael elleni vádat ejtsenek el, de Michael tudta: apja hazavárja, hogy ő legyen a jobbkeze. S várva várja az egész család is: Connie, a húga, Freddie, a bátyja, Tom Hagen, a mostohafivére, és szegény édesanyja, aki biztosan még most is vigasztalhatatlan Sonny halála miatt. Michael emlékeiben felvillant Kay: vajon ő gondol-e még rá két év után? De legfőképpen az foglalkoztatta, miért halogatja apja a hazautazását. Bizonyára olyasmi miatt, ami életbe vágóan fontos és Giulianóval kapcsolatos.

Hirtelen magán érezte Velardi felügyelő hideg tekintetét. Keskeny, arisztokratikus arcáról megvetést olvasott le: mintha a felügyelő lenézné gyáva megfutamodásáért.

– Légy türelemmel – folytatta Don Croce. – Andolini barátunk még mindig tartja a kapcsolatot köztem és Giuliano meg a családja között. Megtárgyaljuk a dolgot. Innen Trapaniba menet ellátogatsz Giuliano szüleihez, Monteleprébe; útba esik. – Egy pillanat szünetet tartott, és elmosolyodott, de a mosoly alig ütött rést orcájának vastag falán. – Hallottam a terveidről. Mindről. – Ezt különös nyomatékkal mondta, de Michael úgy vélte, minden tervéről azért mégsem tudhat. A Keresztapa soha senkinek semmiről nem árul el mindent.

Don Croce behízelgően folytatta: – Mi, akik szeretjük Giulianót, mind egyetértünk két dologban. Az egyik, hogy Szicíliában nem maradhat tovább; a másik, hogy Amerikába kell emigrálnia. Ezzel Velardi felügyelő is egyetért.

– Ez még Szicíliában is furcsa – mosolyodott el Michael. – Hiszen a felügyelő úr az államvédelmi rendőrség főnöke, ami Giuliano elfogásáért töri magát.

Don Croce fölnevetett, kurtán, gépiesen: – Ugyan ki értheti Szicíliát? De ez egyszerű eset. Rómának jobb, ha Giuliano éli világát Amerikában, mint ha teli torokból vádaskodik a vádlottak padjáról a palermói bíróságon. Tisztán politikai meggondolás.

Michael összezavarodott. Valami rossz érzés hasított belé. Ez nem illett a tervbe. – Miért érdeke Velardi felügyelő úrnak Giuliano kiszöktetése? A halott Giuliano nem jelent veszélyt.

Velardi felügyelő fensőséges hangon válaszolt: – A magam részéről ez utóbbit választanám. Csakhogy Don Croce úgy szereti, akár a fiát.

Stefano Andolini ferde szemmel pislogott a felügyelőre. Beniamino atya behúzott nyakkal ivott. Don Croce azonban ellentmondást nem tűrően felelt a felügyelő szavaira. – Mi itt mind barátok vagyunk, őszintének kell lennünk Michaelhoz. Giulianónak van egy ütőkártyája. Egy naplója, amit úgy emleget: a testamentuma. Ebben bizonyítékokkal szolgál arra, hogy a római kormány egyes magas rangú tisztviselői segíttették őt banditaévei alatt, a maguk céljai, politikai céljai érdekében. Ha ez az írás nyilvánosságra kerülne, belebukna a kereszténydemokrata kormány, és oda jutnánk, hogy Olaszországot a szocialisták meg a kommunisták kormányoznák. Velardi felügyelő egyetért velem, hogy ennek megelőzésére mindent el kell követni. Így hát készséggel segít, hogy Giuliano kiszökjön, a testamentumával együtt, azzal a hallgatólagos megállapodással, hogy a testamentumot nem hozza nyilvánosságra.

– Látta ezt a testamentumot? – kérdezte Michael. Arra gondolt, vajon apja tud-e róla. Az üzeneteiben sohasem említette ezt az írást.

– Tudom, mi van benne – felelte Don Croce.

Velardi felügyelő élesen közbeszólt: – Ha magam dönthetnék, azt mondanám, végezzünk Giulianóval, és pokolba a testamentumával!

Stefano Andolini olyan leplezetlen és átható gyűlölettel meredt a felügyelőre, hogy Michael rádöbbent: ez az ember majdnem olyan veszélyes, mint maga Don Croce. Andolini meg is szólalt: – Giuliano sosem fogja megadni magát, maga pedig kis ember ahhoz, hogy végezni tudjon vele. Okosabban tenné, ha saját magára vigyázna.

Don Croce lassan felemelte a kezét; az asztaltársaság elnémult. A Don Michaelhoz intézte a szavait, nem is törődve a többiekkel. – Meglehet, hogy nem tudom teljesíteni, amit apádnak ígértem: hogy átadom neked Giulianót. Azt se tudom megmondani, miért fontos Don Corleonénak ez az ügy. De nyugodt lehetsz, hogy megvan rá az oka, méghozzá alapos oka. Csak hát mit tehetek én? Délután menj el Giuliano szüleihez, győzd meg őket, hogy a fiuknak bíznia kell bennem; idézd az emlékezetükbe, hogy én hoztam ki őket a börtönből. – Egy pillanat szünetet tartott. – Talán tudunk segíteni a fiukon.

Bujkálása idején Michaelban kifejlődött valami állati ösztön, amellyel mindig megérezte a veszélyt. Velardi felügyelő ellenszenves volt neki, a gyilkos kinézetű Stefano Andolinitől félt, Beniamino atyától a hideg futkosott a hátán. De valamennyiük közül leginkább Don Crocétól szólalt meg a belső riasztója.

Az asztalnál mindenki halkabbra fogta a hangját, ha Don Crocéhoz szólt, még a tulajdon testvére, Beniamino atya is. Alázatos fejtartással hajoltak felé, lesték a szavát, a falat is megállt a szájukban. Az inasok úgy keringtek körülötte, mintha ő volna a nap, a kertben a testőrök állandóan rajta csüggtek a tekintetükkel, ugrásra készen, hogy egyetlen intésére mindenkit darabokra tépjenek.

Michael óvatosan csak annyit mondott: – Don Croce, én azért vagyok itt, hogy minden kívánságát teljesítsem.

A Don jóváhagyóan bólintott, formás kezét összekulcsolta a hasán, s harsogó tenorján így szólt: – Teljesen őszintének kell lennünk egymáshoz. Halljam: mik a terveid Giuliano kiszöktetésére? Úgy beszélj hozzám, mint fiú az apjához.

Michael odapillantott Velardi felügyelőre. Szicília államvédelmi rendőrségének főnöke előtt sohasem fog nyíltan beszélni. Don Croce elértette a pillantást. – Velardi felügyelő mindenben az én utasításomat követi – mondta. – Ugyanúgy megbízhatsz benne, mint énbennem.

Michael a szájához emelte a borospoharát. Fölötte látta, hogy a testőrök figyelik őket, mint nézők a színielőadást. Látta, hogy Velardi felügyelő elhúzza a száját: bármily diplomatikusan fogalmazott is a Don, félreérthetetlen volt, hogy a felügyelőt és hivatalát Don Croce irányítja. Látta, hogy a gyilkosarcú Stefano Andolini összehúzza a szemöldökét. Csak Beniamino atya kerülte a tekintetét; lesunyt fejjel ült. Michael kiitta a poharát; nyomban ott termett egy inas, és újratöltötte. Hirtelen veszélyesnek rémlett a kert.

Michael a zsigereiben érezte, hogy amit Don Croce mondott, nem lehet igaz. Miért bíznék meg bárki is ennél az asztalnál Szicília államvédelmi rendőrségének főnökében? Giuliano megbíznék-e? Szicília történelmében egymást érték az árulások, gondolta Michael keserűen; eszébe jutott halott menyasszonya. Hát mire föl ilyen bizalomteljes Don Croce? És ugyanakkor miért ez az erős védőőrizet körülötte? Don Croce a maffia csúcsembere. Roppant befolyásos ismerősei vannak Rómában; valójában az ő nem hivatalos szicíliai képviselőjüknek tisztét tölti be. Mitől fél hát Don Croce, kitől? Csak Giulianótól félhet.

A Don válaszra várt. Michael próbált kertelés nélkül fogalmazni. – A tervem egyszerű. Trapaniban fogom várni, hogy Salvatore Giulianót eljuttassák hozzám. Maga és az emberei. Egy hajó gyorsan átvisz bennünket Afrikába. Persze meglesznek a szükséges személyi okmányaink. Afrikából repülőgépen megyünk Amerikába; már el van intézve, hogy ott a szokásos formaságok nélkül beléphessünk az országba. Remélem, tényleg olyan simán fog menni, mint ahogy ígérték. – Egy pillanat szünet után hozzátette: – Feltéve persze, hogy nem tanácsol mást.

A Don sóhajtott, s kortyolt egyet a poharából. Aztán Michaelra szegezte a tekintetét. Lassan, súlyosan kezdte a mondókáját: – Szicília balsorsú föld. Nincs bizalom. Nincs rend. Csak erőszak és árulás lépten-nyomon. Látom, gyanakszol, fiatal barátom: meg is van rá minden okod. Akárcsak a mi Giulianónknak. De mondok én neked valamit: Turi Giuliano már nem élne, ha én nem óvom meg; úgy összetartoztunk, mint az édestestvérek. Most pedig az ellenségének hisz engem. El se tudom mondani, hogy fáj ettől a szívem. Egyetlen vágyam, hogy Turi Giuliano egyszer visszatérhessen a családjához, és elismerjék, hogy nincs nála különb férfi Szicíliában. Igaz keresztény, derék ember. És olyan jószívű, hogy minden szicíliai megszerette. – Don Croce elhallgatott, kihörpintette a poharát. – Csakhogy a szerencse elpártolt mellőle. Magára maradt a hegyekben, fél tucat embere ha van – és Olaszország egy egész hadsereget szabadít rá. Sorra-rendre elárulták. Így hát már nem bízik senkiben, még önmagában sem.

A Don metszően hideg pillantást vetett Michaelra. Így folytatta: – Ha egészen őszinte akarnék lenni, és ha nem szeretném ennyire Giulianót, talán olyasmit tanácsolnék, amit nem kéne. Szóval talán kereken azt mondanám, hogy menj haza Amerikába nélküle. Mi itt egy tragédia végéhez közeledünk, de neked ehhez semmi közöd. – Megint elhallgatott, megint sóhajtott. – De persze te vagy az egyetlen reményünk, így hát arra kell kérjelek: maradj, és segítsd az ügyünket. Én minden támogatást megadok, mert sosem hagynám cserben Giulianót. – Don Croce felemelte a poharát: – Ezer évig éljen!

Erre valamennyien ittak, Michael pedig latolgatta magában a hallottakat. Végül is mit akar tőle a Don: maradjon, vagy hagyja cserben Giulianót?

Stefano Andolini megszólalt: – Tudtommal azt ígértük Giuliano szüleinek, hogy Michael meglátogatja őket Monteleprében.

– Feltétlenül – mondta nyájasan Don Croce. – Adnunk kell a szüleinek valami kis reményt.

Beniamino atya kenetes alázatossága nem palástolta izgatottságát: – Talán tudnak valamit a testamentumról.

Don Croce felsóhajtott. – No igen, Giuliano testamentuma. Azt hiszi, ez megmenti az életét, vagy legalább megbosszulja a halálát. – Aztán egyenesen Michaelhoz intézte a szavait. – Jegyezz meg valamit: Róma fél a testamentumtól, de én nem. És mondd meg a szüleinek, hogy a papirosok fontosak lehetnek a történelemben. De nem az életben. Az élet más történelmet ír.

Palermóból Monteleprébe alig egy óra volt az út. De ennyi idő alatt Michael és Andolini a városi civilizációból visszatért a szicíliai vidék ősi kultúrájába. Stefano Andolini vezette a kis Fiatot; a délutáni nap sugarai megakadtak rosszul borotvált arcának és állának sűrű, vöröses sörtéin. Lassan, óvatosan hajtott, mint általában azok, akik meglett korukban kezdtek vezetni. A Fiat zihált, hörgött, ahogy mind feljebb hatolt a hatalmas hegyek közt.

Ötször is megállították őket a csendőrök: minden szakaszban legalább egy tucat ember volt, a páncélautóik tele géppisztolyokkal. Andolini papírjai mind az ötször segítettek.

Michaelnak furcsa volt, hogy alig hagyták el Palermót, máris vad, ősállapotban maradt vidék tárult elé. Apró falvak mellett haladtak el, a terméskő házakat alkalmasint az imádság tartotta meg a meredek hegyoldalakon. Itt-ott teraszos nadrágszíjparcellák húzódtak, rajtuk takaros sorokban tüskés zöld növényeket termesztettek, szemlátomást nagy gonddal. Az alacsonyabb dombokon sok-sok jókora kőtömb fehérlett elő a moha és a nád alól; a távolból egy lepusztult temető düledező sírköveinek hatottak.

Kegyhelyek is sorakoztak az út mentén, lelakatolt faládák, bennük a Madonna vagy valamelyik helyi védőszent szobra. Az egyik ilyen kegyhelynél Michael látott egy térdepelve imádkozó asszonyt; a férje közben az öszvér vontatta kordéjukon ült, és nagyokat húzott egy borosüvegből. Az öszvér úgy horgasztotta le a fejét, akár egy vértanú.

Stefano Andolini megpaskolta Michael vállát: – Szívből örülök, hogy találkoztunk, édes öcsém. Tudtad-e, hogy Giulianóék szegről-végről a rokonaink?

Michael biztos volt benne, hogy ez nem igaz; Andolini rókamosolyában volt neki valami gyanús. – Nem tudtam – felelte. – Csak azt, hogy a szülei dolgoztak apámnak Amerikában.

– Ahogy én is – bólintott rá Andolini. – Segítettünk felépíteni apád Long Island-i házát. Az öreg Giuliano remek kőműves volt; és apád ugyan kínált neki munkát az étolajbizniszben, ő megmaradt a maga mesterségénél. Tizennyolc éven át úgy robotolt, mint egy néger, és úgy kuporgatott, mint egy zsidó. Aztán visszajött Szicíliába, hogy élje világát, mint egy angol úr. Csakhogy Mussolini meg a háború alatt a lírái elértéktelenedtek, így most csak a háza van, meg egy darabka földje, amin gazdálkodik. Átkozza a napot, amikor eljött Amerikából. Azt hitték, a fiacskájuknak fejedelmi sora lesz – most pedig bandita.

A Fiat nagy porfelhőt kavart; az út mentén az ágas-bogas körtefák és a nádcsomók kísértetekként meredeztek. A körtefák ágai mintha emberi kezeket formáztak volna. A völgyekben olajfa- és szőlőligetek látszottak. Andolini egyszer csak megszólalt: – Turi Amerikában fogant.

Michael kérdő pillantását látva folytatta: – Bizony, Amerikában fogant, de már Szicíliában született meg. Ha még pár hónapot várnak, Turi amerikai állampolgár lett volna. – Egy pillanat szünetet tartott. – Turi emlegeti is mindig. Mit gondolsz, tényleg tudsz neki segíteni, hogy kiszökjön?

– Nem tudom – felelte Michael. – Ez után az ebéd után a felügyelővel és Don Crocéval már semmit se tudok. Akarják-e, hogy segítsek? Apám üzenete szerint Don Croce akarja. De a felügyelőről nem volt szó.

Andolini hátrasimította gyérülő haját. Közben önkéntelenül beletaposott a gázba, s a Fiat meglódult. – Giuliano és Don Croce most szemben áll egymással – mondta. – De mi kihagytuk a terveinkből Don Crocét. Turi és a szülei számítanak rád. Tudják, hogy apád sohasem hagyta cserben a barátait.

– No és te kinek az oldalán állsz? – kérdezte Michael.

Andolini nagyot sóhajtott. – Én Giulianóért küzdök – felelte. – Öt éve bajtársak vagyunk, és még azelőtt volt egy alkalom, hogy neki köszönhettem az életemet. Dehát Szicíliában élek, úgyhogy nyíltan nem szegülhetek szembe Don Crocéval. Borotvaélen táncolok közöttük, de sose fogom elárulni Giulianót.

Mit kertel ez itt összevissza?, tűnődött Michael. Miért lehetetlen egyenes választ kapni bárkitől is? Mert ez itt Szicília, gondolta. A szicíliaiak irtóznak az igazságtól. Zsarnokok és inkvizítorok évezredeken át kínzással akarták kicsikarni belőlük az igazságot. A római kormány a maga törvényes eszközeivel követeli az igazságot. A pap a gyóntatószékben az örök tűz kínjaival riogatva parancsol igazmondást. Csakhogy az igazság hatalmat ad, eszköz az ember kezében – miért adná ki bárki is?

Michael arra gondolt, kénytelen lesz megtalálni a maga eszközeit; vagy esetleg dolgavégezetlen hazautazni, méghozzá mihamarabb. Puskaporos itt a levegő: Giulianónak és Don Crocénak a jelek szerint van valami elintézetlen ügye egymással, márpedig egy szicíliai vérbosszú örvényébe sodródni kész öngyilkosság. A szicíliaiak szerint ugyanis az igazságtevés egyedül helyes módja a bosszú, ráadásul az irgalmatlan vérbosszú. E katolikus szigeten, ahol minden házban ott áll a könnyező Krisztus szobra, a keresztényi megbocsátás a gyávák hitvány kibúvójának számít.

– Miért került szembe Giuliano és Don Croce? – kérdezte Michael.

– A Portella della Ginestra-i tragédia miatt – felelte Andolini. – Két éve történt. Attól fogva semmi sem a régi. Giuliano Don Crocét okolja.

Az autó hirtelen mintha zuhant volna lefelé, olyan meredeken kezdett lejteni az út a völgybe. Elhaladtak egy normann várkastély romjai mellett: kilencszáz évvel ezelőtt azért épült, hogy rettegésben tartsa a környéket; most ártalmatlan gyíkok cikáztak, elcsatangolt kecskék bóklásztak a kövek közt. Michael odalent megpillantotta Montelepre városát.

Mélyen húzódott a hegyek szoros gyűrűjében, akárcsak egy vödör, amit lelógatnak a kút fenekéig. Szabályos kört formázott, amiből egyetlen ház se lógott ki, s a késő délutáni nap izzó vörös fényben fürösztötte kőfalait. A Fiat egy kanyargós sikátorban gurult lefelé, míg egy szakasz csendőr el nem állta az útját. Andolini lefékezett. Az egyik csendőr a géppisztolyával intett, hogy szálljanak ki.

Andolini megmutatta az iratait. Michael azt a különleges, vörös szegélyű engedélyt látta a kezében, amelyről tudta, hogy csak a római igazságügy-miniszter adhatja ki. Michaelnak is volt ilyen, de azzal az utasítással kapta, hogy csak a legvégső esetben vegye elő. Hogyan jut egy Andolini-féle ilyen mindenható okmányhoz?

Visszaültek a kocsiba, és hajtottak tovább Montelepre szűk utcáin; oly szűkek voltak ezek az utcák, hogy ha szembejön egy másik kocsi, nem férnek el egymás mellett. Minden háznak elegáns erkélye volt és színes homlokzata. Sok volt kékre festve, valamivel kevesebb fehérre, némelyik rózsaszínre. Akadt egy-két sárgára festett ház is. Ilyentájt az asszonyok odabent voltak, vacsorát főztek a férjüknek. Gyerek nem volt az utcán. Viszont minden sarkon két csendőr álldogált. Montelepre olyan volt, mint egy megszállt város statárium idején. Csak néhány öregember nézett le az erkélyekről, rezzenetlen, kőkemény arccal.

A Fiat az egyik házsoron egy rikító kék ház előtt állt meg; a kapu kovácsoltvas rácsa G betűt mintázott. Hatvan év körüli, alacsony, inas férfi nyitott kaput, csíkos, sötét amerikai öltönyt, fehér inget és fekete nyakkendőt viselt. Ő volt Giuliano apja. Gyors mozdulattal, de szeretetteljesen ölelte meg Andolinit. Michaelt szinte hálásan veregette vállon, miközben beljebb tessékelte őket.

Giuliano apjának arca olyan ember szenvedését tükrözte, aki egy szeretett hozzátartozójának közeli halálát várja. Szemlátomást erősen uralkodott az érzelmein, de úgy simított végig az arcán, mintha helyre akarná igazítani a vonásait. A teste megfeszült, szögletesen mozgott, ám egy kicsit imbolygott.

Jókora nappaliba léptek be, ami egy szicíliai kisváros mércéje szerint fényűzően volt berendezve. A szobát egy hatalmasra nagyított fénykép uralta, ovális, csontszínű fakeretben. A nagyítás folytán a felismerhetetlenségig szemcsés volt; de Michael mindjárt tudta, hogy csakis Salvatore Giulianót ábrázolhatja. Alatta egy kerek fekete asztalkán fogadalmi mécses égett. Egy másik asztalon bekeretezett fénykép állt, ez már jóval élesebb volt. Apa, anya és fiuk egy vörös függöny előtt: a fiú féltő, birtokló mozdulattal öleli át anyját. Salvatore Giuliano farkasszemet nézett a fényképezőgéppel, mintegy kihívóan. Ritka jóképű volt, arca akár egy görög szoboré: erőteljes, márványból faragott vonások, telt, érzéki ajak, távol ülő ovális szem félig lehunyt szemhéjjal. Olyan ember arca volt ez, aki nem kétkedik önmagában, aki eltökélte, hogy rákényszeríti akaratát a világra. És amitől Michael a leginkább meglepődött: az arc megnyerően derűs volt.

Voltak róla más fényképek is, a nővéreivel és sógoraival, de ezek a képek szinte eldugva álltak félhomályos sarokasztalokon.

Giuliano apja a konyhába vezette őket. Felesége elfordult a tűzhelytől, hogy üdvözölje őket. Maria Lombardo Giuliano sokat öregedett a szomszéd szobában álló fényképéhez képest: mintha kicserélték volna. Udvarias mosolya görcsös vicsorításnak hatott megviselt, csontig aszalódott arcán, bőre kiszáradt, kicserepesedett. Hosszú haja dúsan omlott a vállára, de széles ősz csíkok húzódtak benne. A legmegdöbbentőbb azonban a szeme volt. Szinte szurokfeketén csillogott benne a gyűlölet az egész világgal szemben, amiért összeroppantja őt és a fiát.

Férjére és Stefano Andolinire ügyet sem vetett, egyenesen Michaelnak szegezte a kérdést: – Segíteni akar a fiamon, vagy sem? – A másik két férfi meghökkent a nyers kérdés hallatán, de Michael sokat sejtetően mosolygott. – Igen. Én a maguk pártján állok.

Ettől kissé felengedett az asszonyban a feszültség; arcát a tenyerébe temette, mintha valami csapást várt volna. Andolini próbálta megnyugtatni: – Beniamino atya is el akart jönni, de mondtam, hogy nem örülnétek neki.

Maria Lombardo felemelte a fejét; Michael nem győzte csodálni, mennyire tükröződik minden érzelem az arcán: a megvetés, a gyűlölet, a félelem. Szavainak gunyorosságához illett a fogcsikorgós mosoly. Arca önkéntelen fintorokba rándult. – Áldott jószívű ember az a Beniamino atya, meg kell hagyni – mondta. – És az az áldott jószívűsége olyan, akár a dögvész, egy egész falu belepusztul. Olyan az az ember, mint a csalán: érj hozzá, és véresre csíp. A gyónási titkot meg továbbmondja a bátyjának, az ördögnek nem csak a maga lelkét adja el.

Giuliano apja csitítóan közbeszólt, mintha egy őrültet próbálna nyugtatgatni: – Don Croce a jóakarónk. Ő hozott ki bennünket a börtönből.

Az asszony dühödten kifakadt: – Á, Don Croce, a Jó Lélek, hogy az milyen kedves ember! De mondok én valamit: az a Don Croce egy kígyó. Előrefele céloz a puskájával, és a mellette álló barátját lövi agyon. Úgy volt, hogy ő meg a fiunk, ők ketten lesznek Szicília urai; most meg Turi kivert kutyaként bujkál a hegyekben, a Jó Lélek pedig Palermóban éli világát a kurváival. Don Croce csak füttyent egyet, és Róma a talpát nyalja. Pedig jóval több szárad a lelkén, mint a mi Turinknak. Ő gonosz, a mi fiunk jó. Volnék csak férfi, mint te, én megölném Don Crocét! Elintézném a Jó Lelket. – Megvetően legyintett. – Ti, férfiak, nem értetek semmit.

Giuliano apja közbevágott: – Tudtommal a vendégünknek mindjárt tovább kell mennie, és még harapnia is kell valamit, mielőtt megbeszéljük a dolgot.

Felesége ettől tüstént átváltozott anyáskodó háziasszonnyá: – Jaj, szegény ember, egész nap úton van miattunk, és hallgatnia kell Don Croce hazudozását meg az én zagyválásomat. Hova megy tovább?

– Trapaniba – felelte Michael. – Reggelre oda kell érnem. Apám barátainál leszek, amíg a maguk fia meg nem érkezik.

Csend lett a szobában. Michael érezte, itt mindenki tudja az ő történetét. Látják a sebhelyet, amelytől fél arca immár két éve horpadt. Giuliano anyja odalépett hozzá, és megölelte.

– Igyanak egy pohár bort – mondta. – Aztán járjanak egyet a városban. Egy óra múlva az asztalon lesz a vacsora. Addigra megjönnek Turi barátai is, és meghányhatjuk-vethetjük a dolgokat.

Andolini és Giuliano apja közrefogta Michaelt, és sétára indultak Montelepre szűk utcáin. Most, hogy a nap már lebukott a láthatáron, a kockakövek feketén csillogtak. A szürkületben hármukon kívül csupán a csendőrök járták az utcákat. A Via Belláról jobbra-balra még szűkebb mellékutcák ágaztak le, mérges kígyókként kacskaringózva. Kihaltnak rémlett a város.

– Nagy élet volt itt azelőtt – szólalt meg Giuliano apja. – Szegénynek ugyan mindig is koldusszegény volt a város, mint egész Szicília, nagy volt a nyomor, de legalább volt benne élet. Most a városból több mint hétszázan vannak börtönben; azzal csukták le őket, hogy a fiam bűntársai. Java részük ártatlan, de a kormány mégis lecsukatja őket, hogy a többiek beijedjenek és föladják az én Turimat. Vagy kétezer csendőr vette körül a várost, több ezer meg a hegyekben kajtat utána. Így aztán az emberek most már nem ülnek ki vacsorázni a ház elé, a gyerekeket nem engedik az utcán játszani. A csendőrök meg úgy be vannak rezelve, hogy ha egy nyúl átszalad az úton, már lőnek. Sötétedés után kijárási tilalom van, s ha egy asszony átmegy szomszédolni és elkapják, hallgathatja, mi mindennek hordják le. A férfiakat bezsuppolják a palermói börtönbe, ott kínozzák őket. – Nagyot sóhajtott. – Amerikában meg nem történhetne ilyesmi. Átkozom a napot, amikor eljöttem onnan.

Megálltak, amíg Stefano Andolini rágyújtott egy rövid szivarra. Megszívta párszor, és mosolyogva mondta: – Az az igazság, hogy minden szicíliai inkább szagolja a falujának a ganaját, mint a legfinomabb párizsi parfümöt. Én is minek vagyok itt? Kiszökhettem volna Brazíliába, mint ahogy voltak, akik ki is szöktek. Dehát mi, szicíliaiak, mi már csak ott szeretünk, ahol születtünk; csak Szicília nem szeret bennünket.

Giuliano apja a fejét csóválta. – Bolond voltam, hogy visszajöttem. Ha csak pár hónapot várok, az én Turim jog szerint amerikai lett volna. De az ottani levegő alkalmasint már az anyaméhben megcsapta. Különben miért izgatta volna a fiamat a mások baja, olyanoké, akik nem vérrokonai? Mindig olyan nagy eszméi voltak, mindig az igazságról szónokolt. Egy igazi szicíliai a kenyérről beszél.

Ahogy mentek a Via Bellán, Michael figyelmét nem kerülte el, hogy a város ideális terep a csapdaállításhoz és a gerillaharchoz. Az utcák olyan keskenyek, hogy csak egy gépjármű fér el rajtuk, sőt sok utcán még az sem, legföljebb az öszvér húzta kordé; a szicíliaiak mindmostanáig ilyennel szállították az árut. Ezekben a sikátorokban néhány ember is feltartóztathatja a betolakodókat, aztán felmenekülhet a várost körülvevő mészkősziklás hegyekbe.

Leértek a főtérre. Andolini rámutatott a tér legfontosabb épületére, a kis templomra: – Ebben a templomban húzódott meg Turi, amikor a csendőrök először el akarták fogni. Azóta kámforrá vált. – A három férfi úgy meredt a templomkapura, mintha Salvatore Giuliano bármely pillanatban megjelenhetne előttük.

A nap már rég lehanyatlott a hegyek mögött, ők pedig visszatértek a házba, épp a kijárási tilalom kezdetére. Odabent két idegen férfi várt rájuk, azaz csak Michaelnak voltak idegenek: Giuliano apját megölelték, Stefano Andolinivel pedig kezet fogtak.

Az egyik egy vékony, falfehér arcú fiatalember volt, nagy, sötét, lázasan csillogó szemmel. Szépfiús bajuszkát viselt, és szinte nőiesen csinos volt, de amúgy csöppet sem hatott nőiesnek. Az olyan férfi büszke kegyetlensége sugárzott belőle, aki mindenáron parancsolni akar.

Amikor Gaspare Pisciotta néven mutatták be, Michael alig hitt a fülének. Pisciottáról tudta, hogy Turi Giuliano alvezére, unokatestvére és legjobb barátja. Giuliano után az ő fejére volt kitűzve a legmagasabb vérdíj: ötmillió líra. Michael a hallottak alapján sokkal fenyegetőbb, marconább alaknak képzelte Gaspare Pisciottát. Erre itt állt előtte egy vékonydongájú fiú, arcán a tüdővész lázrózsáival. Itt, a kétezer csendőr által körülfogott Monteleprében.

A másik férfin legalább annyira meglepődött, de más okból. Amikor először ránézett, meghökkent. A férfi olyan alacsony volt, hogy törpének lehetett volna nézni, de méltóságteljes tartásából Michael nyomban megérezte, hogy ha elárulja zavarát, halálosan megsérti a kis embert. Kifogástalan szabású, szürke, csíkos öltönyt viselt, vajszínű ingén széles, ezüstös, drágának látszó nyakkendő pompázott. Dús haja majdnem teljesen ősz volt, pedig nem lehetett több ötvenévesnél. Elegáns volt; már amennyire egy ilyen alacsony ember elegáns lehet. Megnyerő volt az arca: csontos, de a szája nagy és érzékien ívelt.

Mégiscsak észrevette Michael zavarát, és ironikus, de barátságos mosollyal üdvözölte. Ettore Adonis professzorkét mutatták be.

Maria Lombardo Giuliano a konyhaasztalon terített vacsorához. Az erkélyajtónál ülve látták az ég vöröslő alját és a környező hegyeket, melyeket homályba burkolt a leszálló sötétség. Michael lassan evett, tudta, hogy mindenki őt méregeti. Az étel nagyon egyszerű volt, de jó: spagetti tintahalmártással és csípős, borsos-paradicsomos nyúlpörkölt. Gaspare Pisciotta törte meg a csendet; szicíliai tájnyelven beszélt. – Szóval te volnál a fia annak a Vito Corleonénak, aki állítólag még a mi Don Crocénknál is nagyobb ember. És te fogod megmenteni a mi Turinkat, he?

Kiszámított gúny bujkált a hangjában, valamiféle „kérd ki, ha mered” kihívás. Mosolya mintha megkérdőjelezte volna minden tett indítékát. Azt sugallta: jó, igaz, hogy jót cselekszel, de neked mi hasznod belőle? Ezzel együtt csöppet sem volt sértő; tudta, kicsoda Michael, tudta, hogy ugyanúgy gyilkos, mint ő.

– Apám utasításait követem – felelte Michael. – Trapaniban kell várnom, amíg Giuliano megérkezik hozzám. Akkor aztán elviszem Amerikába.

Pisciotta komolyra fordította a szót: – No és ha Turi a te kezedben lesz, garantálod a biztonságát? Meg tudod védeni Rómával szemben?

Michael érezte, hogy Giuliano anyja rászegezi a tekintetét, arca megfeszül az aggodalomtól. Óvatosan megválogatta a szavait: – Annyit garantálok, amennyit az ember garantálhat a végzettel szemben. Mindenesetre én bizakodom.

Látta, hogy az asszony megkönnyebbül; Pisciotta azonban felcsattant: – Én viszont nem bizakodom! Délután bizalommal voltál Don Crocéhoz. Elmondtad neki a szökési tervedet.

– Miért ne mondtam volna? – vágott vissza Michael. Meglepte, hogyan tudhatta meg Pisciotta ilyen hamar, miről beszéltek ebéd közben Don Crocéval. – Apám azt üzente, Don Croce fogja megszervezni, hogy Giuliano eljusson hozzám. Egyébként pedig csak az egyik szökési tervet mondtam el neki.

– Miért, több is van? – kérdezte Pisciotta. Látta, hogy Michael habozik. – Beszélj nyugodtan! Ha már azokban se lehet bízni, akik most itt vannak, akkor Turi elveszett ember.

Ekkor szólalt meg először a kis ember, Ettore Adonis. Meglepően zengő hangja volt, akár egy született szónoknak, aki arra hivatott, hogy meggyőzze az embereket. – Kedves Michael, tudnod kell, hogy Don Croce ellensége Turi Giulianónak. Édesapád nincs tisztában a mostani helyzettel. Nyilvánvaló, hogy csak bizonyos óvintézkedések mellett bízhatjuk rád Turit. – Mindezt irodalmi olaszsággal mondta, nem szicíliai tájnyelven.

Giuliano apja közbeszólt: – Én bízom Don Croce ígéretében, hogy segít a fiamnak. Ez nem lehet vitás.

– Akkor is amondó vagyok, hogy ismernünk kell a terveket – erősködött Ettore Adonis.

– Azt elmondhatom, amit Don Crocénak mondtam – hagyta rá Michael. – De ugyan miért mondanám el bárkinek is a többi tervemet? Ha azt kérdezném, hol rejtőzik most Turi Giuliano, megmondanátok?

Látta, hogy Pisciotta egyetértő mosollyal nyugtázza a válaszát. Ettore Adonis viszont így szólt: – A kettő nem ugyanaz. A te szempontodból mindegy, hol rejtőzik Turi. Nekünk viszont tudnunk kell, mik a terveid.

Michael nem jött ki a sodrából. – Semmit se tudok rólatok – mondta.

Mosoly ragyogott fel Ettore Adonis megnyerő arcán. A kis ember felállt, és bólintott. – Bocsáss meg – mondta szívből jövő melegséggel. – Kiskorában én voltam Turi tanítója, sőt a szülei azzal is megtiszteltek, hogy engem kértek fel keresztapjának. Most történelem- és irodalomprofesszor vagyok a palermói egyetemen. De leginkább az szól mellettem, amit ennél az asztalnál mindenki igazolhat: mindig is tagja voltam Giuliano bandájának, most is az vagyok.

Stefano Andolini rábólintott: – Én is tagja vagyok a bandának. Tudod a nevemet, tudod, hogy az unokabátyád vagyok. De nem tudod, hogy Fra Diavolo[1] is én vagyok.

[1] Ördög testvér.

Ez is legendás név volt Szicíliában, Michael sokszor hallotta. Nemhiába van gyilkosképe, gondolta. Ő is bujkál, vérdíj van kitűzve a fejére. Délután mégis egy asztalnál ült Velardi felügyelővel.

Mindenki az ő szavát leste. Michaelnak esze ágában sem volt felfedni a végső esetre tartogatott terveit, de tudta, hogy valamit mondania kell. Giuliano anyja merőn nézte. Michael egyenesen hozzá intézte a szavait. – A dolog roppant egyszerű – mondta. – Először is közölnöm kell, hogy legföljebb egy hetet várhatok. Régóta nem voltam otthon, apámnak pedig szüksége van a segítségemre saját elintézendő ügyeihez. Gondolom, azt mondanom sem kell, mennyire szeretnék már a családommal lenni. Apám azonban úgy kívánja, hogy segítsek a maguk fiának. Legutóbb azt üzente a küldönccel, hogy keressem fel Don Crocét, aztán menjek tovább Trapaniba. Ott a helybéli Don villájában szálljak meg. Amerikából jött emberek fognak várni rám, akikben vakon megbízhatok. Hozzáértő emberek. – Rövid szünetet tartott. A „hozzáértő” szónak Szicíliában sajátos csengése volt, többnyire a maffia magas rangú ítélet-végrehajtóira alkalmazták. Michael tovább mondta: – Amint Turi jelentkezik nálam, biztonságban van. A villa valóságos erődítmény. Pár órán belül hajóra szállunk, ami gyorsan elvisz bennünket egy afrikai kikötőbe. Ott egy különgép vár minket, azzal rögtön továbbrepülünk Amerikába, ahol aztán apám gondoskodik a védelméről, úgyhogy többé nem kell aggódniuk érte.

– Mikortól tudod várni Turi Giulianót? – kérdezte Ettore Adonis.

– Hajnalra Trapaniban leszek – felelte Michael. – Akkortól számítva még huszonnégy órát kérek.

Giuliano anyja hirtelen sírva fakadt. – Az én szegény Turim nem bízik már senkiben. Nem fog elmenni Trapaniba.

– Akkor nem tudok segíteni rajta – mondta hűvösen Michael.

Az asszony ettől egészen magába roskadt. Pisciotta sietett a vigasztalására. Megcsókolta, átölelte. – Ne félj, Maria Lombardo. Énrám még mindig hallgat Turi. Majd megmondom neki, hogy mi mind bízunk ebben az amerikaiban. Mert bízunk, nem? – Kérdőn nézett a többiekre, azok bólintottak. – Én magam viszem el Turit Trapaniba.

Mindenki elégedettnek látszott. Michael rájött, hogy a hűvös válaszával nyerte meg a bizalmukat. Szicíliaiak lévén, gyanakvással fogadták, ha valaki puszta szívjóságból kínálgatta az önzetlen segítségét. Őt viszont idegesítette az óvatoskodásuk és hogy az apja tervei fölborulnak. Kiderült, hogy Don Croce ellenség, Giuliano pedig lehet, hogy nem érkezik meg egyhamar, sőt lehet, hogy egyáltalán nem. Dehát kije neki Turi Giuliano? És ha már itt tartunk – fordult meg ismét Michael fejében –, kije Giuliano az ő apjának?

Betessékelték a kis nappaliba, ahol az anya kávét és ánizslikőrt szolgált fel, mentegetőzve, amiért nincs édesség. Azt mondták, az ánizslikőr jó lesz lélekmelegítőnek a hosszú éjszakai útra. Ettore Adonis arany cigarettatárcát húzott elő elegáns zakójának zsebéből, körbekínálta, aztán a maga finom vonalú szájába is dugott egy cigarettát, és oly önfeledten terpeszkedett el a székében, hogy a lába a levegőben lógázott. Olyan volt, akár egy zsinegen lógó bábfigura.

Maria Lombardo a falon függő, kinagyított fényképre mutatott. – Hát nem szép fiú? És amilyen szép, olyan jó is. A szíve szakadt meg, amikor bujdosó lett. Emlékszik arra a szörnyű napra, Adonis úr? Meg az a sok hazugság, amit Portella della Ginestra után összehordtak! Az én fiam sosem csinálna olyasmit.

A férfiak zavartan hallgattak. Michael egyre kíváncsibbá vált, mi történt Portella della Ginestránál, de nem akart rákérdezni.

– Amikor én tanítottam Turit, falta a könyveket – mondta Ettore Adonis. – Kívülről tudta a Nagy Károlyról és Rolandról szóló legendákat; most pedig ő maga is legenda. Nekem is a szívem szakadt meg, amikor bujdosó lett belőle.

– Még szerencsés, ha élve megússza – mondta Giuliano anyja keserűen. – Jaj, miért is akartuk, hogy a fiunk itt szülessen meg?! No persze azért, hogy igazi szicíliai legyen. – Dühösen, keserűen felnevetett. – Hát az lett. Bujkál, retteg az életéért, és vérdíj van a fejére kitűzve. – Elhallgatott, majd szenvedélyes meggyőződéssel csattant fel: – Pedig az én fiam szent ember!

Michael észrevette, hogy Pisciotta arcán mosoly bujkál: mint mikor valaki a gyerekeiket elfogultan magasztaló szülőket hallgat. Még Giuliano apja is türelmetlenül fészkelődött. Stefano Andolini ravaszul mosolygott. Pisciotta szólalt meg, szelíden, de hűvösen: – Azért csak ne állítsd be ma született báránynak a fiadat, Maria Lombardo. Többet adott, mint amennyit kapott; az ellenségei most is félnek tőle.

Giuliano anyja lecsillapodva folytatta: – Tudom, hogy sokszor ölt, de sose igazságtalanul. És mindenkinek hagyott időt, hogy könnyítsen a lelkén, és elmondja az utolsó imáját. – Kézen ragadta Michaelt, kivitte a konyhába, és onnan is ki az erkélyre. – Ezek közül egy se tudja, milyen igazából az én fiam. Hogy milyen kedves, jószívű. Meglehet, férfiak előtt keménynek kell látszania, de nekem mindig az igazi önmagát mutatta. Mindenben szót fogadott nekem, sosem volt tiszteletlen. Szerető, kötelességtudó fiú volt. Amikor föl kellett mennie a hegyekbe, az első napokban csak nézett lefelé, de nem látott engem. Én meg néztem fölfelé, és nem láttam őt. De éreztük egymást, egymás szeretetét. És most is érzem, hogy lélekben itt van. S ha arra gondolok, hogy ott van egyedül a hegyekben, és ezer meg ezer katona vadászik rá, a szívem szakad belé. Maga talán az egyetlen, aki meg tudja menteni. ígérje meg nekem, hogy megvárja! – Erősen szorította Michael kezét, arcán patakzottak a könnyek.

Michael kinézett az erkélyen: Montelepre városa sötétbe borulva lapult a nagy hegyek tövében, csak a főtéren pislákolt némi fény. Az eget csillagtakaró fedte. Odalent az utcákon meg-megcsörrentek a fegyverek, s a járőröző csendőrök rekedt kiáltásai hallatszottak. Mintha kísértetek lepték volna el a várost. Kísértetek az enyhe nyáresti levegő dús citromfaillatában, a bogársereg halk zümmögésében; egy-egy elbóklászott járőr társait szólongató kiáltásában.

– Várok, ameddig tudok – mondta szelíden Michael. – De édesapámnak szüksége van rám otthon... Rá kell vennie a fiát, hogy jöjjön el hozzám.

Az asszony bólintott, aztán visszavitte Michaelt a többiekhez. Pisciotta idegesen járkált fel-alá a szobában. – Úgy döntöttünk, inkább itt maradunk hajnalig, akkor jár le a kijárási tilalom. Ezek a katonák hamar meghúzzák a ravaszt, még valami baj történne. Nincs ellene kifogásod? – kérdezte Michaelt.

– Nincs. Persze csak ha nem vagyunk terhére a háziaknak.

Erre csak legyintettek. Nemegyszer átvirrasztották már az éjszakát, amikor Turi Giuliano lelopózott a városba, hogy meglátogassa a szüleit. Egyébként is volt bőven mit megbeszélniük, sok részletet kellett még tisztázni. Kényelembe helyezték magukat a hosszú éjszakára. Ettore Adonis levetette a zakóját és a nyakkendőjét, de még így is elegánsnak hatott. Giuliano anyja nekiállt kávét főzni.

Michael kérte, hogy mondjanak el mindent, amit csak tudnak Turi Giulianóról. Úgy érezte, meg kell értenie a fiút. A szülők megint elmondták, milyen áldott jó gyerek volt Turi világéletében. Stefano Andolini elmesélte, hogy Turi Giulianónak köszönheti az életét. Pisciotta vicces történeteiből pedig megtudta, hogy Turi vakmerő, szereti a tréfát, és nem kegyetlen dúvad. Az árulókkal és az ellenségeivel ugyan könyörtelenül tud bánni, de se kínzással, se megalázással nem sérti emberi méltóságukat. Aztán elmesélték a Portella della Ginestra-i tragédia történetét. – Sírt utána – mondta Pisciotta. – Az egész banda szeme láttára sírt.

– Az nem lehet, hogy ő gyilkolta meg azokat az embereket! – csattant fel Maria Lombardo.

– Tudjuk – csitította Ettore Adonis. – Tudjuk, hogy mindig is jószívű volt. – Michaelhoz fordulva folytatta: – Úgy szerette a könyveket, hogy azt hittem, költő vagy tudós lesz belőle. Lobbanékony volt, de sosem kegyetlen. Ártalmatlan volt a haragja. De az igazságtalanságot, azt nem szenvedhette. Gyűlölte a csendőröket, amiért durvák a szegényekkel, és hajbókolnak a gazdagok előtt. Már gyerekkorában feldühödött, ha olyasmit hallott, hogy egy gazda nem tarthatta meg a termését, nem ihatta meg a saját borát, nem ehetett a disznókból, amiket ő maga vágott le. Mégis szelíd fiú volt.

– Hát most nem olyan szelíd – nevetett föl Pisciotta. – Te pedig, Ettore, ne játszd meg most a kis tanító bácsit. Lóháton te is ugyanolyan nagy ember voltál, mint bármelyikünk.

Ettore Adonis szigorú pillantást vetett rá. – Aspanu, az idő most nem alkalmas viccelődésre – mondta.

– Ne hidd, hogy meg tudsz ijeszteni, kis ember – vágott vissza Pisciotta.

Michael figyelmét nem kerülte el, hogy Pisciottának Aspanu a gúnyneve, s hogy a két férfi közt mélyen gyökerező ellenszenv van. Pisciotta minduntalan a másik alacsony termetére célozgatott, Adonis pedig folyton keményebb hangot ütött meg, ha Pisciottához szólt. Tulajdonképpen valamennyiük között a kölcsönös bizalmatlanság uralkodott: Stefano Andolinivel mindenki tartotta a három lépés távolságot, Giuliano anyja meg érzékelhetően nem volt teljes bizalommal senki iránt sem. Ám ahogy telt az éjszaka, világossá vált, hogy Turit valamennyien szeretik.

– Van valami testamentum, amit Turi Giuliano irt – szólalt meg óvatosan Michael. – Hol van ez most?

Hosszas hallgatás volt a válasz, minden tekintet Michaelt fürkészte. A bizalmatlanságuk egyszeriben kiterjedt rá is.

Végül Ettore Adonis törte meg a csendet: – Az én tanácsomra kezdte írni, az én segítségemmel. Minden lapján rajta van Turi kézjegye. Le van írva benne minden titkos megállapodás Don Crocéval, a római kormánnyal és a színtiszta igazság Portella della Ginestráról. Ha ez nyilvánosságra kerül, a kormány biztosan belebukik. Ez Giuliano végső aduja, végveszély esetére.

– Akkor remélem, biztos helyen van – mondta Michael.

– Persze – felelte Pisciotta. – Don Croce nagyon szeretné megkaparintani a testamentumot.

– Ha eljön az ideje, eljuttatjuk magához – mondta Giuliano anyja. – Esetleg kiküldheti Amerikába a lánnyal.

– Milyen lánnyal? – hökkent meg Michael. Mindenki zavartan, feszengve kerülte a tekintetét. Tudták, hogy ez kellemetlen meglepetés, és tartottak Michael reagálásától.

Giuliano anyja válaszolt: – A fiam jegyesével. Várandós. – A többiekhez fordult. – Nem fog levegővé válni. Hát akkor jobb mindjárt tisztázni, hogy elviszi-e a lányt is, vagy sem. – Igyekezett palástolni, de szemlátomást aggódva várta Michael válaszát. – Ő is odamegy magához Trapaniba. Turi azt akarja; menjen előre Amerikába. Aztán ha majd visszaüzen, hogy minden rendben, akkor megy el magához Turi.

– Erre nem kaptam utasítást – forgatta a szót Michael. – Előbb meg kellene beszélnem a trapaniakkal, hogyan hozzuk össze időben. Tudtommal maguk is a fiuk után mennének Amerikába. Nem várhatna a lány is addig?

Pisciotta köntörfalazás nélkül kimondta: – A lánnyal vizsgázol. Ha ő visszaüzeni a titkos jelszót, Giuliano tudni fogja, hogy nemcsak tisztességes, de okos emberrel is van dolga. Csak akkor bízhat benne, hogy biztonságosan kijuttatod Szicíliából.

Giuliano apja mérgesen közbeszólt: – Megmondtam már neked, Aspanu, és a fiamnak is: Don Corleone a szavát adta, hogy segít nekünk.

– Nekem Turi így hagyta meg – mondta békülékenyen Pisciotta.

Michael gyorsan összeszedte a gondolatait. Végül így szólt: – Azt hiszem, ez nagyon jó ötlet. Így kipróbáljuk az útvonalat, és meglátjuk, veszélytelen-e. – Esze ágában sem volt ugyanazon az útvonalon kivinni Giulianót. Maria Lombardóhoz fordult: – Maga és a férje is elmehetne a lánnyal. – Kérdőn nézett rájuk, de mindketten a fejüket rázták.

– Nem rossz ötlet – mondta rábeszélően Ettore Adonis.

– Nem megyünk el Szicíliából, amíg a fiunk itt van – jelentette ki Giuliano anyja. Giuliano apja rábólintott. Michael kitalálta, mi jár a fejükben. Nem akarnak Amerikában lenni, ha Turi Giuliano esetleg meghal Szicíliában. Itt a helyük, hogy meggyászolják, eltemessék, virágot vigyenek a sírjára. A tragikus vég az övék. A lány elmehet, őt csak szerelem fűzi Turihoz, nem vérségi kötelék.

Az éjszaka Maria Lombardo Giuliano mutatott Michaelnak egy albumot: kivágott újságcikkek voltak benne, plakátok, amelyeken a római kormány egyre magasabb vérdíjat tűzött ki Giuliano fejére. Mutatott egy képriportot is, amely az amerikai Life magazinban jelent meg 1948-ban. A szövegben az állt, hogy Giuliano a modern idők legnagyobb banditája, olasz Robin Hood, aki kirabolja a gazdagokat, hogy segítse a szegényeket. Közölték Giuliano egyik híres levelét is, amelyet az újságoknak küldött. Így szólt: „Öt éve azért küzdök, hogy szabaddá tegyem Szicíliát. Amit elvettem a gazdagoktól, a szegényeknek adtam. Mondja meg Szicília népe, hogy bűnöző vagyok-e vagy szabadságharcos. Ha ellenem szólnak, a törvény kezére adom magam. Ám mindaddig, amíg pártomat fogják, minden eszközzel folytatom háborúmat.”

Nem épp egy űzött banditára valló szavak, annyi szent, gondolta Michael, Maria Lombardo büszkeségtől ragyogó arcát nézve. Úgy érezte, megérti az asszonyt, aki nagyon emlékeztette a saját anyjára. Arcára barázdákat szántott a bánat, de a szeme tüzesen csillogott a feltétlen anyai szeretettől s az elszántságtól, hogy tovább vívja a csatát sorsával szemben.

Végre megvirradt; Michael felkelt és elbúcsúzott. Meglepődött, amikor Giuliano anyja forrón megölelte.

– Emlékeztet a fiamra – mondta az asszony. – Megbízom magában. – A kandallópárkányról leemelt egy fa Madonna-szobrot. A fekete figurának negroid vonásai voltak. – Fogadja ezt el ajándékba! Ez az egyetlen értéktárgyam, amit adhatok magának. – Michael szabadkozott, de az asszony rátukmálta.

– Nem sok ilyen szobor van már Szicíliában – mondta Ettore Adonis. – Furcsák, de hát nagyon közel vagyunk Afrikához.

– Mindegy, milyen az arca, imádkozni akkor is lehet hozzá – mondta Giuliano anyja.

– Azt igen – szólalt meg Pisciotta. – Épp annyi jót lehet várni tőle, mint a másiktól. – Lekicsinylés sejlett a hangjában.

Michael figyelte, hogyan búcsúzkodik Pisciotta Giuliano anyjától. Szemlátomást őszintén szerették egymást. Pisciotta kétfelől arcon csókolta az asszonyt, nyugtatólag vállon veregette. De Maria Lombardo a férfi vállára hajtotta a fejét, és így szólt: – Aspanu, Aspanu, úgy szeretlek téged, akár a fiamat. Ne hagyd, hogy megöljék Turit!

Sírt.

Pisciotta minden hűvössége felengedett, a teste elernyedt, sötét, csontos arcán megenyhültek a vonások. – Amerikában fogtok megöregedni mind – mondta.

Aztán Michaelhoz fordult: – Még a héten elviszem hozzád Turit.

Gyorsan, nesztelenül lépett ki az ajtón. Neki is volt különleges, vörös szegélyes igazolványa, nyugodtan nekivághatott az útnak, hogy aztán eltűnjön a hegyekben. Ettore Adonis ott maradt Giulianóéknál, bár saját háza volt a városban.

Michael beült Stefano Andolini mellé a Fiatba; keresztülhajtottak a főtéren, majd rákanyarodtak a Castelvetranón át a tengerparti Trapaniba vezető útra. Andolini lassan, bizonytalanul vezetett, s úton-útfélen feltartóztatták őket a katonák, így hát dél is elmúlt, mire megérkeztek Trapaniba.

II. könyv

Turi Giuliano

1943

2. fejezet

1943 szeptemberében Ettore Adonis a történelem és irodalom professzora volt a palermói egyetemen. Ritka alacsony termete miatt kollégái sokkal kevesebb tisztelettel kezelték, mint amennyit tehetségével érdemelt volna. Dehát Szicíliában megszokott, mi több, hagyományos dolog, hogy valakire valamilyen testi fogyatékossága miatt bántó gúnyneveket aggatnak. A professzor igazi értékével egyetlen ember volt tisztában: az egyetem rektora.

1943 szeptembere nagy változást hozott Ettore Adonis életébe. Dél-Olaszországban véget ért a háború. Az amerikai hadsereg elfoglalta Szicíliát, s a szárazföldön folytatta az előrenyomulást. A fasizmus meghalt, Olaszország újjászületett; Szicília szigetének pedig ezernégyszáz év óta először nem volt igazi ura. Ettore Adonis azonban jobban ismerte a történelem fintorait, hogysem nagy reményeket táplált volna. A maffia máris azon mesterkedett, hogy megkaparintsa a törvénytevő hatalmat Szicíliában. A maffia burjánzó hatalma pedig éppoly pusztító lehet, mint bármely államszervezeté. Dolgozószobájának ablakából a professzor végigjártatta tekintetét az egyetem épületein: az egész egyetemi negyed alig néhány épületből állt.

Kollégiumok nem is voltak, az Angliában és Amerikában szokásos bentlakásos rendszer itt ismeretlen. Itt a hallgatók többnyire otthon tanulnak, és meghatározott időközönként konzultálnak oktatóikkal. Az előadásokat büntetlenül el lehet lógni, csak a vizsgákat kell letenni valahogy. Ettore Adonis ezt a rendszert általában sem tartotta szerencsésnek, és kivált a szicíliaiak esetében ítélte ostobának, akiket – véleménye szerint – még szigorúbban kellett volna fogni, mint más országok egyetemistáit.

Katedrálishoz illő ablakából látta, hogyan érkeznek vizsgaidőszak előtt egyre-másra Szicília legkülönbözőbb vidékeinek maffiafőnökei: protekciót kérni jöttek a professzorokhoz. A fasizmus idején ezek a maffiafőnökök óvatosabbak voltak, meghúzták magukat, de most, az amerikaiak által visszaállított demokrácia szabad levegőjében előbújtak, mint giliszták az eső után, és ott folytatták, ahol abbahagyták. Már nem lapítottak.

Szicília megannyi falvának helyi klánvezére, a maffiafőnökök, a „barátok barátai” ünneplőben jöttek pártfogást kérni gazdag földbirtokosok fiai, rokonai vagy más barátaik fiai számára: csupa olyan hallgatóról van szó, akinek nem ment a tanulás, és le nem tette volna a vizsgáit, hacsak valaki hathatósan közben nem jár az érdekében. Márpedig a diploma életbe vágóan fontos volt. Különben hogy szabadult volna meg a család egy olyan fiútól, akinek nincs semmi ambíciója, semmi tehetsége, semmi esze? A szülőknek kellett volna eltartaniuk, életük fogytáig. Viszont egy diplomával, egy pecsétes oklevéllel az ilyen léhűtők tanárok, orvosok, parlamenti képviselők lehettek; a legrosszabb esetben is állami kistisztviselők.

Ettore Adonis megvonta a vállát; a történelemben keresett vigasztalást. A szívének oly kedves britek is, a birodalom legfényesebb napjaiban, gazdag emberek mihez sem értő sarjaira bízták hadseregüket: a tehetős szülők pénzen vettek katonatiszti, hajóskapitányi rangot gyermekeiknek. A birodalom mégis virult. Igaz, az ilyen parancsnokok sokszor fölöslegesen vitték vágóhídra az embereiket, de becsületükre legyen mondva, hogy maguk is velük pusztultak, lévén a hősiesség az úriember kötelessége. Halálukkal pedig legalább az a probléma is megoldódott, hogy mihez kezdjen az állam ezekkel a semmihez sem értő, mihaszna emberekkel. Az olaszok sem ilyen lovagias szelleműek, sem ilyen hidegfejűen gyakorlatiasak nem voltak. Nekik a gyerekük a szemük fénye volt, óvták minden megpróbáltatástól, az állam meg vigyázzon magára, ahogy tud.

Ettore Adonis legalább három helyi maffiafőnököt ismert fel az ablakából: áldozatukra lesve járkáltak fel-alá. Szövetsapkát és bőrcsizmát viseltek, vastag bársonyzakójukat a karjukon vitték, melegük lett volna benne. Gyümölccsel megpakolt kosarak, saját termésű borral töltött fonott üvegek voltak náluk, ezeket hozták ajándékba. Nem megvesztegetésül, csupán figyelmességből, ellenszerként a rémület ellen, amely láttukra alighanem vasmarkába szorítja majd a professzorok szívét. A professzorok ugyanis javarészt maguk is szicíliaiak voltak, s jól tudták, hogy bizonyos kérésekre nem lehet nemet mondani.

Az egyik maffiafőnök – olyan falusiasan öltözve, mintha a Parasztbecsület színpadáról jött volna le – belépett az épületbe, s elindult fölfelé a lépcsőn. Ettore Adonis kaján örömmel készülődött az ismerős színjátékra.

Adonis ismerte ezt az embert. Buccillának hívták, juhtenyészete volt egy Partinico nevű város mellett, nem messze Monteleprétől. Kezet fogtak, Buccilla átadta a kosarat.

– Potyog a gyümölcs a fáról, ott rohad meg a földön, hát gondoltam, hozok egy kis kóstolót a professzor úrnak – mondta. Zömök, vaskos férfi volt, testét egy egész élet kemény munkája tette erőssé. Adonis tudta róla, hogy becsületes ember hírében áll, és szerény, bár vagyont szerezhetett volna a hatalmával. Afféle régimódi maffiafőnök, aki nem gazdagságra törekszik, hanem megbecsülésre és tiszteletre.

Adonis mosolyogva fogadta el a gyümölcsöt. Ugyan melyik szicíliai paraszt hagyna bármit is pocsékba menni? Száz gyerek jut minden földre eső olajbogyóra, és ezek a gyerekek olyanok, akár a sáskák.

Buccilla nagyot sóhajtott. Barátságos volt, de Adonis tudta, hogy ez a barátságosság a másodperc törtrésze alatt fenyegető vadságba fordulhat. Így hát megértően mosolygott, miközben Buccilla folytatta a mondókáját: – Bizony nehéz az élet. Annyi munka volna a földemen, de hát a szomszéd megkért erre a kis szívességre; hogy mondhattam volna nemet? Apám ismerte az ő apját, nagyapám az ő nagyapját. Nekem meg már csak olyan a természetem – tán ez az én keresztem –, hogy ha egy barátom megkér valamire, én azt megteszem. Hisz emberek volnánk, nem igaz?

– Egyformák vagyunk mi mind, szicíliaiak – kontrázott neki Ettore Adonis. – Az a nagy jó szívünk, az a bajunk. Amiatt tudnak olyan gyalázatosan kihasználni bennünket az északiak Rómában.

Buccilla ravasz tekintettel méregette. Nem lesz itt semmi baj. Hallott is valami olyat rebesgetni, hogy ez a professzor is a barátok közül való. Szemlátomást nincs megijedve. Viszont ha tényleg a barátok barátja, akkor ő, Buccilla, miért nem tud erről? Igaz ugyan, hogy a barátok közt is sok fokozat van. Akárhogy is: ez az ember ismeri a dörgést.

– Azért jöttem, hogy egy szívességet kérjek – folytatta Buccilla. – Mint szicíliai a szicíliaitól. A szomszédom fia az idén megbukott az egyetemen. A professzor úr buktatta meg. A szomszéd persze háborgott. De én, mikor meghallottam a professzor úr nevét, azt mondtam: „Ki? Adonis professzor úr? De hisz annál jószívűbb ember a világon nincsen! Ő aztán soha nem lenne ilyen szívtelen, ha tudná, mi van a dolog mögött. Soha!” Erre könnyek közt kértek, hogy mondjak el a professzor úrnak mindent. És hogy kérjem meg nagyon szépen, ugyan tessék már megváltoztatni azt a jegyet, hogy az a fiú kész ember lehessen, megkereshesse a kenyerét.

Ettore Adonist nem tévesztette meg ez a kifogástalan udvariasság. Megint az olyannyira csodált angolok jutottak az eszébe, akik olyan kifinomultan tudnak gorombáskodni, hogy az ember napokig dédelgetheti magában a sértéseiket, mielőtt rájön, hogy halálosan megsebezték. Az angolok egy elegáns beszédfordulattal sebeznek; signor Buccilla viszont, ha a kérésére nemet mond, a lupara ravaszát húzza meg egy sötét éjszakán. Ettore Adonis udvariasan szemezgette az olajbogyót és a szedret a kosárból. – Hát, nem hagyhatjuk, hogy egy fiatalembernek felkopjon az álla ebben a kegyetlen világban – mondta. – Hogy is hívják a fiút? – Mikor Buccilla megmondta, előkotort egy dossziét az íróasztalfiókjából. Végiglapozta, bár persze jól ismerte a nevet.

A megbuktatott hallgató egy barom volt, bődületes marha; Buccilla utolsó birkájának több esze lehet, mint neki. Lógós szoknyapecér, nagy pofájú tahó, reménytelen analfabéta, aki képtelen megkülönböztetni az Iliászt Vergától. Mindennek dacára Ettore Adonis nyájasan mosolygott Buccillára, s a legteljesebb meglepetést színlelve mondta: – Á, tényleg, volt itt egy kis bökkenő az egyik vizsgán. De könnyen helyre lehet hozni. Csak küldje be hozzám, majd én itt felkészítem, aztán külön levizsgáztatom. Még egyszer nem fog megbukni.

Kezet ráztak, Buccilla elment. Megint egy baráttal több, gondolta Ettore. Mit számít, hogy ezek a mihaszna kölykök kapnak egy diplomát, amiért nem dolgoztak meg, nem méltók rá? Az 1943-as esztendő Olaszországában kitörölhetik vele az elpuhult seggüket, és befészkelhetik magukat valami középszerű állásba.

A telefon csengése szakította meg a gondolatmenetét, másfajta ingerültséget keltve benne. Egy kurta berrenés, szünet, aztán három rövid csengés. A központos nő elmélyülten bájcsevegett valakivel, eközben nyomta meg szórakozottan a kapcsológombot. Adonis ettől úgy feldühödött, hogy a szokottnál jóval harsányabban hallózott bele a kagylóba.