Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

Előszó

BABITS MIHÁLY Novella az emberi húsról és csontról

KABOS EDE Ő

LACZKÓ GÉZA Merlin a kosárban

RÉVÉSZ BÉLA Néma énekek

KAFFKA MARGIT Szent Ildefonso bálja

BÁLINT ALADÁR Menyhért fogalmai

UJHELYI NÁNDOR Távozás a halott városból

KARINTHY FRIGYES Északi szél

SZINI GYULA Daimonion

TURCSÁNYI ELEK Halott Valdemár lelke

SZILÁGYI GÉZA Éjjel a fogadóban

CHOLNOKY LÁSZLÓ Leándervirág

BALÁZS BÉLA A másik tábor

KOSZTOLÁNYI DEZSŐ Hrussz Krisztina csodálatos látogatása

CSÁTH GÉZA A varázsló halála

NAGY ZOLTÁN Csak álom

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Bálint Aladár

ÉJFÉL
MAGYAR ÍRÓK MISZTIKUS NOVELLÁI

BUDAÖRS, 2025

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-122-4 EPUB
ISBN 978-963-678-123-1 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

első kiadás: 1917.
Az elektronikus változat az 1917. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Divéky József (1887 – 1951) első kiadáshoz készített
metszete részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Előszó

Életünk a kétszerkettő biztonságával pereg le. Nincsenek boszorkányok, s azokról a boszorkányokról, melyek nincsenek, nem is beszélünk többé. A külső világ, az tiszta. De belső világunk még ma is tele van rejtélyekkel. A kis titokzatosságokat kiirtotta a természettudomány, de talán éppen e tisztító munka eredményeként sokkal jobban látjuk a nagy és egyetlen kérdést. Értjük a testünket, ízről-ízre és porcikáról-porcikára, csak éppen azt nem értjük, hogy az egész mire való? Egy órám, egy napom, kiszakítva az egészből, talán még logikus. Úgy illesztem össze a különböző cselekedeteket, hogy kerékfogaik egymásba harapjanak és egymást lendítsék előre. Ilyen kis egységekben nincs is semmi magyarázhatatlan vagy észellenes. Mégis, minden élet egy óriási káosz.

A kezdet és a vég csomóit sohasem oldották fel, mindig hallucináltak és vizionáltak az emberek, a görög ég alatt éppúgy, mint a templomhajók mélyén. Voltak azonban korok, melyek e két pont közt csak a jelenségeket vették észre, azok a korok, melyek a földi élet harmóniájában megfeledkeztek önmagukról. Az előttünk járó józan epokák nem is a misztikumot tüntették el, csak a nyomait. Ma újra viharos szellemjárás van az irodalomban. Ami valaha künn volt, az ma bennünk van. Magunkban hordozzuk a kisérteteket. Ebben a korban történt meg az új lélektan döntő felfedezése, az, hogy lelkünk jó részét egyáltalában nem ismerjük; azt az irdatlan területet, azt a népes, óriási birodalmat, mely öntudatunk küszöbe alatt nyúlik el, az elfeledett benyomások emlékét, észrevételek, kimustrált érzések és gondolatok ősi földjét most keresik fel a lélek merész, konkvisztádorai, hóditói és misszionáriusai. Nincsenek titokzatos szobáink, mint a középkori várkastélyokban. De a lelkünkben még mindig vannak ilyen szobák.

Ezekről pedig a költészet előbb tudott, mint a tudomány. Még alig beszéltek valamit az öntudat alatt való életről, mikor a huszadik század költői rejtélyes történeteket írtak. Ők már feszegették a szobák ajtajait, melyek kulcsát csak később lelte meg a tudomány. Újra itten állunk, a század, ez a boldogtalan vándor, itten vesztegel, bebocsátást várva, a küszöb előtt, melyet akár az öntudat küszöbének nevezünk, akár másnak, határt jelent. A misztikus történetek ma félig-meddig népmesék, mindenki meséi. Regényes kor ez, mely kiszélesíti a valóságot, azt, mely mindig kicsiny volt az embernek. De nem úgy, mint a népmesék, melyek a testi lehetőségek végtelenségével kecsegtettek, sem mint a misztérium-írók, kik a földet összekötötték a mennyországgal, meg a pokollal és nem is úgy, mint a múlt századbeli romantikusok, kik színes keleti népeket vonultattak fel egzotikus tájakon, hanem a bennünk lévő mélységek megmutatásával. A határokat nem kifelé tágítjuk, de befelé. Nem kivetítünk, hanem bevetítünk. Bennünk van a megoldás. A misztikum nemcsak a népmesénk, de hitregénk is.

A huszadik század nagyon misztikus. Miért? Mert boldogtalan, nagyon boldogtalan. „A miszticizmus – írja Cousin – az emberi ész kétségbeeséséből folyó cselekedet.“ Az egyéniség megint nem élheti ki önmagát. Kerülő úton keresi a kielégülést, az érvényesülést. Miben higyjen? Mit valljon? Hová fusson? Attól az idegen látványtól, melyet nem érthet meg, önmagába fut vissza, a rejtély elől a rejtélybe. Csak a középkorban pompázott ennyire a misztikus rózsa, mikor épp ily egységesítő elv uralkodott, mely az egyéniséget összezsugorította és megsemmisítette. Akkor az egyház nevelte a misztikusokat. Ma az állam. Akkor a kolostorokból indultak ki. Ma a kaszárnyákból. Az előző századok legbecsesebb értékének, a haldokló egyéniségnek jajszava a miszticizmus. Mielőtt elpusztul, még valami csodát művel, azzal az erejével, mely sehol se nyilatkozhat meg, megöli az élőket, feltámasztja a halottakat, az ébrenlétet álommá, az álmot ébrenlétté varázsolja, a számára ellenséges valóságot megmásítja, erőszakosan. Boldog korokban nincsenek misztikusok.

Innen magyarázhatjuk azt is, hogy a csodák világa annyira érthető mindnyájunk számára, kik ma élünk és a szellemek beszédéhez nem kell széljegyzet. Tapintjuk, ízleljük, szagoljuk a kisérteteket, az író nyílt kérdésül hagyhatja, mint válik a lehetetlen lehetővé. Egy gép talán nem oly valóság a számunkra, mint egy szellem. Nemcsak romok közt jelennek meg, de a körúton, a szobánkban, mindennapi életünk során, fényes nappal. Meg sem várják, míg az óránk tizenkettőt ver, minden óra a kísértetek órája. Életünk egy másik síkba billen át, a mutatók pedig egy túlvilági számlapra ugranak.

Óránk tizenhármat üt.

Kosztolányi Dezső

BABITS MIHÁLY
Novella az emberi húsról és csontról

Szórakozni akart, színházba ment. Nagyon ideges volt már hónapok óta. Maga se tudta, hogy mi leli. Olykor egy-egy pillanatra szinte elsötétült előtte a világ. Máskor meg mintha nagyon is élesen látott volna; úgy tűnt föl neki, mintha belátna a dolgok belsejébe és a veséket vizsgálná. Nagy fénnyel és nagy elkáprázódásokkal akart erőt venni a szemeinek ezen a különös meglepetésein. Az operába ment. A nagy nézőtér pompás fényben úszott. Egy híres külföldi balettkar vendégfellépte volt. A közönség gálában: a hölgyek fehér meztelen vállai vakítottak a frakkok fekete hátai közt.

Leült helyén, látcsövét igazgatta és szórakozottan nézte őket. Néhány sorral előtte, nagy kápráztató selyemkehelyből buja, telt vállak széles virága duzzadt ki. Egy pompás, gazdag, epikus nő ült ott, a fölösleges selymek és dúsan alápárnázott fürtök keleti grandezzájával. Lovagh szeme megakadt ezeken a vállakon. Egy darabig elfeledkezve nézte őket. Akkor egyszerre mintha szédülés fogta volna el. Elsötétült előtte a világ. A fényes nézőtér egy nagy zsongó, kavargó félhomályos mély űrré lett szemeiben. Fent, az űr felett mintha sötét, parazsas, szétlapult csillagok és üstökösök pörzsögtek és hunyorogtak volna. Ebben a sötétségben csak a nagy, idegen asszony válla világolt fehéren, mint óriás holdvilág. Egyszerre ez a holdvilág is homályosodott. Sötét, különös foltok jelentek meg rajta, kemény és szögletes foltok, sötétebbek és kellemetlenebbek, mint a hold foltjai. Olyanok voltak, mint a Röntgen-fotográfiákon a csontok képe. Lovagh különös ijedelemmel érezte őket, bár hasonló dolgok mostanában többször estek vele.

Azonban csak egy pillanatig tartott az egész. Futó szédülés volt. Egy pillanat – és megint fényárban úszott az óriás terem, a zenészek lenn hangszerüket próbálgatták, a publikum gyűlt, újonnan jöttek pózolva lépkedtek le a széksorok közti futószőnyegeken, a páholyok szögletes ajtajai nyilongtak, aztán megint sötét lett, most a lámpák is kihunytak, a zaj is eltompult.

– Ez már becsületes, objektív sötét – mondta magában Lovagh.

Halk, de sötét és buja zene rítt föl a függöny előtt. Az emberek ezrei ott ültek a sötétben és elcsöndesedve nézték a sötétkék bársonyt. Igen, egész sötét volt, csak itt-ott, fenn a karzaton, erkélyek alatt látszottak a külső folyosók sivárabb falai szegényes lámpafénnyel besárgítva. A páholyokban női fejek gazdag sziluettjei árnyképekké váltak. A mély orkesztrából a nagyhasú csellók vékony, ideges nyakai erdősödtek fel a színpad elé, mint állatkerti vermekből furcsa, idegen struccnyakak. S a verem mélyéből a fojtott, vastag erotikus zene, mint egzotikus párzó állatok fájdalmas, kéjes rívása sikongott.

Lassan szétvált a függöny s kiömlött a fény a színpadról s kilebbentek a táncosok. Férfiak voltak, hajlékony macskaemberek, kéjes, lomha vággyal nyújtogatták ütemre szokott kezeiket és lábaikat. Olyanok voltak e kezek és lábak, mint egy afrikai növény hosszú, kúszós indái, melyek végük felé vékonyodtak s melegedő viasztagok gyanánt beleolvadtak a levegő forró fényébe. A színpad különben is egy őserdő tisztását ábrázolta nagy, egyenes, világosbarna, vastag, festett fatörzsök ritkás rácsozatával a mélyén. A fák koronájának tetejét már nem is lehetett látni; az alján csak gyéren volt zöld szín, hanem nagy, hosszúkás sötétbarna gyümölcsök csoportban csüggtek alá, olyanok, mint a szentjánoskenyér, csakhogy sokkal szélesebbek és hosszabbak. Minden különösen széles és lapos volt ezeken a fákon, a törzs, a halványzöld levelek, a gyümölcsök.

A fák előtt tág, sima padló volt, azon suhantak a könnyű férfiak. Karjaik, mint vékony ángolnák, úszkáltak a légben, nagy vágyakozással lengett és nyúlt ki az egész testük. És egyszerre csak bereppentek a nők, vékonyak, üdék és rózsaszínűek. Hajlott a testük, mint szélben a vékonyszárú és dúskelyhű virágok. A férfiak néma megadással lenyűgözve nyújtóztak feléjük a zene csöndjében. S kis harangok kezdtek csilingelni a zene csöndjében és a táncosnők pici pörgő lábai játszani kezdtek a habos, harangos fodrokkal. A fodrok tapadtak és hullámoztak selyemvíz gyanánt; e fodrok tengere öntötte el a színpadot, fürgén villogtak közte a fehér lábacskák.

Egyszerre szétvált a tenger és az őserdő közepéből elősurrant valaki, aki mindeneknek királynője lett. A zene is vörösebb lett, amint ő besurrant, vörös zenében úszni jöttek az ő mozdulatai. Kéjes leséssel és csalással nyúlkáltak elő és bontakoztak ki e mozdulatok, mert csodálatosan be voltak bonyolódva láthatatlan és látható fátylakba. A zene egyre sötétebb, hangosabb lett, a táncosnő mozdulatai merészebbek, szabadabbak. Mint aki kínnal, hősiesen győzné le szemérmét, mindig új fátylat vetve le testéről; – de a fátylakat nem vetette el, csak mozdulatai lettek egyre meztelenebbek. A ruhák és fátylak buja, bő áradással, zsarnokian ömölve, hullámozva, úsztatva, fojtva ölelték a testet, de a test ereje kiáradt ez eleven habokból és minden kis mozdulat új üzenet volt valami belső, meztelen szépségről.

Keleti köntös volt, bő piros és zöld ruha, de ezek az erős színek csak rejtve és tompán izzottak az ezerféleképpen összebonyolódott halvány fátylak alatt. Ez volt mégis a legerősebb színfolt az előtérnek rózsaszín fátyoltengerében, a világosbarna fatörzsek előtt. S amint a táncosnő mozdulatai egészen lázadók lettek és türelmetlenek, kezei táncoltak a mellén (a zene is mindig idegesebbé vált), végre hosszú várás és akarás után hirtelen szétnyitotta a legfelső fátylat (amely emlőin keresztbe vala) és két kimeztelenedő karjával vállai felett magasan széttárta. Ekkor köntösének élénkülő színfoltja oly égetővé vált, hogy az egész színpad megzavarodott, a rózsaszín tenger felkavarodott és elöntötte az egész előteret. Egy darabig semmi sem látszott ki közülük csak két felnyújtott női kar és a magasra tartott hosszú fátyol, melyért kis kezek dobálva kapkodnak fel, és úgy tartják fenn a magasban a le-lehullót, hirtelen, ideges, nyúlkáló villanásokkal. Úgy villognak fel ezek a kis kezek, mint a fényes halak, ha cicázva ki-kiugrálnak a tenger vizéből; mint a zenének egy-egy váratlan felsikkanó, éles üteme.

Kétoldalt – a színpad két felén – kiszüremlett az eltakart mélyből a férfitáncosok szürke selyemruhás tömege, mint homok a parton.

Egyszerre a két felnyújtott kar eleresztette a fátylat, középen szétvált a rózsaszín tenger, s gyorsan, mint forró sugár előnyilallt az égető színfolt. Megint egy fátyolt vetett és tépett le és hátradobta (a zene bugyborgott); és megint, a harmadikat (a zene bugyborgott). És megint, és megint (és a zene megint és megint bugyborgott). Ez a kezek tánca volt, a tépő kezeké, és a kebleké, melyek dagadtak és szabadultak, és duzzasztották a fátyolok alól vörös takarójukat és a fátylaké, a fejlő, röpülő, halvány fátylaké. És végre csupaszon maradt az utolsó fátyol, a vörös fátyol, színének egész keleti bujaságával, tüzes szemérmetlenségében. S ekkor a derék tánca hirtelen megszűnt, a karok lankadva szétestek, mozdulatlan maradt csípőn felül a nő, mint egy vörös fátyollal becsavart szobor. És a rejtett lábszárak hullámzása kezdődött el újra, először halkan, majd egyre izgatóbban és szabadabban; forogtak és kavarogtak a titkos fehérségű combok és bokák a finom szoknyák levelei közt, mint egy kettősnyelvű harang nyelvei, mint a két sápadt boszorkány, akikről a francia költő beszél, akik bűvös italt kevernek egy mély homályos üstben.

És most megint megrándultak a kezek: letépték az utolsó fátylat, a vörös fátylat is. Ekkor meztelen állott a kebel, csak keleties ékszerarmatúra hálózta be, bronzfényben csillogó. A szép, erős vállak inasan feszültek a felnyúló karok felé. Az emlők szelíd lankával születtek és kedves szemtelenséggel meredtek bele a világba, kemény, csillogó és hideg drágaköves födelük alatt. Az ágyékok enyhén ereszkedtek lefelé, ahol az első pehelyárny sejtelme veszett el a szoknyák tengerében. S hirtelen a szoknyák tengere meghullámzott, habozva kavargott a boszorkányüst s váratlan kivillant a selyemszirmok leveleiből egy egész szép lábszár, meztelen végig a pompás, fehér gömbölyű húsoszlop, melyet maga az Úristen esztergályozott.

És ebben a pillanatban borzasztó dolog történt. A színpad szélső részei elsötétültek, az a szép és már-már szinte meztelen test átvilágodott, keresztül sütött rajta a fény, húsa áttetszővé vált és különös kemény, szögletes, sötétszürke vonalak kezdtek átütni rajta. A hús egyre finomodott, olvadt, mint a viasz a gyertya előtt. Végre már csak úgy terjengett a váz körül, mint árnyék a magva körül: s a váz vékony és visszataszító vonalai mind élesebben piszkosodtak ki a közepéből.

Lovagh azonnal megismerte a Röntgen-ábra vonalait. Még homályos volt a rajz, de már láthatta a szép vállakon és mellen keresztül a háromszögű lapockákat és a bordák abroncsos skatulyáját. A kerek has mintha egészen kiolvadt volna és csak a bütykös, hajló gerincoszlop tartotta tüskés csigolyáival a mellkas szellős emeletét. Ez volt a darázsderék: a szép asszony teste ízekké törött, mint egy csúf rovaré. S a meleg, puha bársonyölből, a kéjes csípők közt durván kiütköztek a medence szakadozott kapcsos falai. A karok és lábszárak közepébe vékony bunkós csontok és sípcsontok rajzolódtak bele. A lábak és a kezek öt-öt hosszú, ízelt csonttá csillagoztak szét, mint a tyúkláb. S amint felnézett Lovagh, ím a szép fejen keresztül megjelent a vigyorgó koponya csúf állkapcáival, mintha bizonyos pornográf képeket a fény felé tartasz, a legszebb toaletteken át meglátod a legpőrébb csupaszságot.

Ah, igazán ez a legpőrébb csupaszság: a csontok csupaszsága!

Lovagh szeme pár pillanatig mintegy megbűvölve meredt az iszonyú képre; aztán hirtelen, idegesen elfordította fejét és a többi táncosok csoportjára nézett.

Mily borzalom! Mindenfelé, amerre nézett, csupa csontvázat látott. A legkülönbözőbb csoportozatokban, állva, térdelve, guggolva, röpülve, táncolva az ordas, iromba vázaknak egy rettenetes karneválja, melyek körül halk háló és átlátszó légkör gyanánt, alig sejthetően úszkál az élő húsnak homályos emléke. Valóságos danse macabre volt ez: a düllyedt bordák, bütykös tibiák és pisze halálfejek orgiája. S az idomtalan csontok kecsesen hajlongtak, és zörgésüket szinte lehetett hallani a hazugul édes muzsikán keresztül.

Lovagh feje megszédült erre a látványra. Egy pillanatra egészen elsötétült előtte minden s agyában a vérnek különös forgását érezte. Kibukkant alóla a világ és elapadt szemeiből a fény. De alkalmasint újra csak egy pillanatig tartott az egész. A zene ebben a pillanatban adta ki lelkét hangos akkordokban, utána sértő csattanással lövellt fel a taps. Lovagh felrezzent, szemein, fülein zúgva tódult be az igazi világ. A nézőtér lámpái kigyúltak, a függöny most ereszkedett össze, az emberek felkeltek helyeikről, minden olyan volt, mintha semmi sem történt volna.

Lovagh is felkelt a helyéről, kiment. A ruhatárban kiváltotta kabátját, kiment az utcára. A hideg levegő nagyon jól esett neki. Gondolkozva lépkedett a fagyos aszfalton. Mi volt ez? Mi ez? Mi ez minduntalan?

Elmondja az orvosnak? Az orvosa mintha nem sokat adna erre az egészre. Legyint rá: ideges képzelődés. Vagy csak belé akarja ezt szuggerálni. Szuggesztióval akarja meggyógyítani? Nem! Ez nem lehet képzelődés. Különben… Tegnap a doktor is megvizsgálta a szemét. Nem mondott semmit, de valóban, a szemét is megvizsgálta.

Látási zavarok, azt mondják, nagyon gyakoriak ideges embereknél. De az ő látomásai valami egészen különösek, különösen objektív jellegűek. Már eddig is érezte ezt, de még sohasem volt ilyen tiszta és éles. Hogy lehet ilyen pontosan, homály és ügyetlenség nélkül elképzelni valamit? olyan ritkán látott, rajzolni is nehéz dolgot, mint ezek?

Egy pillanatra szinte elnevette magát. Röntgenszemek! Ha valóban a szemidegek baja ez: minő orvosi szenzáció!

– Köszönöm az ilyen szenzációt – mondta egészen fennhangon, mintha az élesen kiejtett gondolatra önmagának figyelmét akarta volna felhívni.

A hangos szó egyszerre kifelé fordította lelkét. Egy feltűnően öltözött hölgy haladt előtte a lámpák alatt, a boulevard járdáján.

– Legjobb nem gondolni rá. Elmúlik magától – formulázta halkan, de már eközben arra gondolt, milyen különös, hogy azt a megdöbbentő látomást mindig csak hölgyeken, szép hölgyeken látta. Valóban csak olyan hölgyeken, akiknek látása egy pillanatra bárcsak, de izgatta őt. A szép testben a csontváz… A kontraszt… Mégis csak fantaszta, romantikus képzelődés az egész.

– Jó hideg van ma – mondotta és felhajtá a kabátja gallérját. – Hova is megyek?

Hátha éppen a nemi izgalom hozza létre nála e különös hatást? Erre gondolt, mialatt szórakozottan átment a körút túlsó felére. Az asszonyi szépségnek ez a fiziológiai hatása…

Ezt a gondolatot nem merte végiggondolni. Úgyis csak egy hipochondriás ötlet… Borzasztó lenne…

Nem. Most, öntudatlan, ideért a kedvese lakása elé. Itt várja őt minden este. Milyen bájos és milyen jó kis nő! Ő az egyetlen napsugár életében. Azért tartja számára ezt a kis puha fészket. Ha gazdag, ideges és unott családja, előkelő társasága kötelékeiből szabadul, ide menekül hozzá. Vacsorára, édes, meleg szóra, üdítő és feledtető enyelgésekre. Ide nem jön utána semmi sem…

Ilyen gondolatokkal ment fel a kis fészekbe. A kedves kettes vacsora egészen felüdítette. Sarolta pompás, egyszerű kedélyén megtört minden idegesség. Ezer apróságról talált folyton csevegni valót. S milyen jó, barátságos meleg volt ott benn. Vacsora után odahúzódtak a kandalló mellé és a nagy fotelben összebújtak.

– Tudod mit, édes? – mondotta Sarolta. – Csavarjuk el a lámpát. Olyan jó ilyenkor a sötétben lenni.

Elcsavarták, de nem lett sötét. A gázkandalló széles és vörös, egyre hullámzó fényfolyót öntött végig a szobán. Egész materiális, sűrű fényfolyó volt: fürödtek benne, mint a meleg vízben.

– Ettől a gázfűtéstől mindjárt őrült meleg lesz – mondotta Sarolta. – De azért ne csukd el: olyan szép a fény. Inkább…

És legombolta blúzának nyakát. Lovagh ujjai lassan és becézve választották szét a többi kis gombokat, melyek csöpp ércszerelmesekként nyomódtak egymásba. Nemsokára bájos rendetlenségben hevert a szőnyegen egy csomó ruhadarab.

Sarolta a tükörig lépkedett a fényfolyóban és lebontotta a haját. Aztán kacéran ránevetett Lovaghra. Leeresztette szép hímzett ingét és kilépett belőle.

S ebben a pillanatban egy csúf szürke, szögletes csontváz jelent meg a kályha vérvörös fényében.

KABOS EDE
Ő

Ő megint feltámadt. Átsuhan a világon, mint fiatal leány agyán a legfehérebb gondolat. Amerre suhan, valami csodálatosan rezgő fehérség, tizenkét ragyogó oszlop imbolyog a levegőben. Mintha apostolok egyenes lelke volna. Lenn, a földön felemelik fejüket a fák s a heves gerjedelemtől vékony, zöld rügyek pattannak ki testükből. Nagyon messzi távolból madarak csicsergése hallik, de talán nem is madarak csicseregnek, hanem Ő beszél a rezgő fehér oszloplelkekhez. Az emberek felnéznek a magasságba. Talán csak a tavaszi eget keresik. Talán ŐT érzik. Zsong, áramlik, éled az egész világ. Az a fehér gondolat suhan, egyre tovább suhan. S ímhol kert látszik alant a földön, korai zöldbe mártott kert, mintha már virágzanék. Fiatal, szép leány sétálgat a kert kavicsos útján.

Ő (hirtelen leszáll, a tizenkét ragyogó oszlop vele ereszkedik): Ezt a beteg leányt keresem. Meg fogom gyógyítani.

Tizenkét oszlop: Meg fogod gyógyítani.

A leány (átszellemült arccal sétál és semmit sem lát).

Ő (a leányhoz): Mire gondolsz gyermekem?

A leány: Holnap az Ő menyasszonya leszek.

Ő: Az én menyasszonyom?

A leány (csak ismétli, suttogja boldogan): Az Ő menyasszonya leszek.

Ő: Én vagyok Ő.

Tizenkét oszlop: Halleluja!

A leány: Halleluja! Az én lelkemben hárfák szólnak, csengettyűk csengenek, holnap az Ő menyasszonya leszek.

Ő (szomorúan): Valaki beszél belőled, aki nem te vagy.

A leány: Igen, én nem vagyok én. Oh mennyi fekete gondolat kígyóját kergették ki lelkemből az én jó anyám, az én drága mestereim! Ha meggondolom, hogy voltak perceim, mikor földi szemek szinte felgyújtottak és lábaim akaratlanul elindultak valaki nyomában, aki jobban ápolta szakállát, mint az én lelkemet. Nem, nem akarok reá gondolni! Más lélek költözött belém s immár Hozzád tapadok szívemmel, lelkemmel, befelé néző szemeimmel: Hozzád aki bennem vagy, én drága vőlegényem.

Tizenkét oszlop (kigyúl, lángol, mintha tűzzel öntötték volna tele).

Ő: A te jó anyád olyanra tanított téged, amit ő maga sohasem tudott megtanulni.

A leány: Ki suttog itt?

Tizenkét oszlop: Halleluja!

Ő: A te drága mestereid nem ismernek téged és nem ismernek engem. Tanításuk hideg, mint a kősír, melyből megint kiemelt az én Atyám. Ők eltávoztak az embertől és nem közeledtek az Istenhez. A szívük hiányzik s azt akarják, hogy neked se legyen szíved. Ne hallgass rájuk. Sohasem tanítottam én azt, hogy mindenről mondjon le, aki engem akar bírni. Nekem az a legkedvesebb, aki semmiről sem mondott le s mégis kíván engem. Akinek semmije sincsen s engem kíván: alamizsna vagyok én annak. Akinek mindene van s mégsem mond le rólam: kincs vagyok én annak. S gyalázza az én keresztülszúrt szívemet, aki azt hirdeti, hogy csak a keveseket szereti, akik mindent odadobnak érte. A sokakat szereti az én szívem és a keveseket is szereti. És csak szeretetet kíván, nem áldozatot. Ha áldozat, már nem is esik jól a szívemnek. Lám, gyermekem, tavasz árad el a világon: és lemondanak a fák, hogy gyümölcsöt, a bokrok, hogy virágot hajtsanak? S amit nem kívánok fától, bokortól, csak tőled kívánnám, aki szebb gyümölcsöket és szebb virágokat rejtesz magadban?