Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

Egy nagy londoni kiadó…

Mikszáth Albert előszava

I. fejezet, amelyben egy hölgy kényes kérdéseket feszeget

II. fejezet, melyben egy közbeszólásnak bonyodalmas következményei támadnak

III. fejezet, amelyben a szereplők az ismeretlen tartományba érkeznek

IV. fejezet, amelyben, a további tapasztalatok során, Nathaniel kételyei még nagyobbak lesznek

V. fejezet, amelyben Winyd szívében csillagok tűnnek fel

VI. fejezet, amelyben, úgy látszik, Nathanielnek mégis igaza van

VII. fejezet, amelyben Mr. Hawkins beszámol tapasztalatairól

VIII. fejezet, amelyben a szereplők azt határozzák, hogy valami okosat gondolnak ki

IX. fejezet, amelyben egy medvevadászatról van szó, amelyen a medve önként megy bele a csapdába

Utolsó fejezet, amelyben kiviláglik, hogy a viszontlátás néha egészen fölösleges

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Mikszáth Albert

AZ AMERIKAI MENYECSKE

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-732-1 EPUB
ISBN 978-963-559-733-8 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

A mű eredeti címe:
Az amerikai menyecske

első kiadás: 1918

a borító a new yorki Wall Streetről 1921-ben készült
fénykép részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Egy nagy londoni kiadó…

Egy nagy londoni kiadó, Mr. Jarrold, aki a Jókai és az én könyveimből lefordíttatott az angoloknak egyet-kettőt, így szólt az idén néhány hét előtt a Jókaival közös magyar kiadónkhoz:

- Én sehogy se értem ezt az önök viszonyát Ausztriához. Csodálatos komplikált dolog. Senki se tudja azt bizonyosan. Csak sejteni lehet, hogy nem egészen tiszta dolog. Se az egységes birodalom, se a külön királyság.

- Dehogy nem, - erősködött a magyar kiadó - nekünk becsületes alkotmányunk van.

- Érti a macska. Ha van, hát mért titkolják? Valami olyan lehet ez a becsületes alkotmány, mint a papucs, hogy csak otthoni használatra való, kivinni nem lehet, - a láb végre is kényelmesen érzi magát benne, de ha nagyot rúg, vagy ugrik, leesik róla a papucs,

- No hát nem olyan - tiltakozott a magyar kiadó.

- Évenként sokan fordulnak meg az üzletünkben, - folytatta Mr. Jarrold - akik tudakozódnak, hogy nincsen-e valami olyan könyv, ahonnan ki lehetne ezeket érteni. Hát van-e ilyenforma elbeszélő mű az irodalmukban, mert azt én, föltéve, hogy elmés és érdekes munka, lefordíttatnám és elterjeszteném a világban?

A magyar kiadó homlokára ütött.

- Bizony még nincs ilyen regényünk. Ha azonban ki akarja adni a mi közjogi alapunk ismertetését, egy-két hónap alatt megiratom az ön számára a kiegyezés történetét valamely publicistával, vagy historikussal.

Mr. Jarrold elmosolyodott gúnyosan.

- Köszönöm sir, de nem kérek belőle. Mit gondol ön, ki olvasná el? Ön az egerekről akar gondoskodni, sir, és nem a magyarokról. Én ellenben az angolokról akarok gondoskodni és nem az egerekről. Az ördög vigye a száraz dohányt és a száraz könyveket, sir. Regény kell nekem erről és abban se szabad csak úgy a mese közé ékelni be a közjogi alap konfigurációit, mert a mellékes leírásokat átugorja az olvasó, hanem úgy kell fölépülnie az egész regénymesének, ahogy a régi mesebeli kastélyok épültek.

- Hát, hogy épültek?

- Kacsalábon forogtak.

- Nem értem.

- Azt akarom ezzel mondani, hogy a kacsaláb a közjogi alap. Minden ő rajta forogjon. A szereplő személyek sorsa, a bonyodalom, a megoldás, mind úgy legyen megkomponálva, hogy az Ausztriával való viszonyukat plasztikussá tegye és ne látszék tanítani, hanem csak mulattatni.

- Értem, sir, - mormogta a magyar kiadó és gondolkozóba esett.

A gondolkozóba esés azóta átragadt én rám is, hogy bizony az angol ész mégis csak jó ész. Nagy pecsenyét lehetne itt megsütni kis tűznél. Furcsa, hogy eddig nem jutott eszünkbe, holott valóságosan a legjobb és talán az egyetlen mód közjogi helyzetünk tiszta képét kivetni a világba, ahol még a sajtó sincs arról tájékozva. Panaszkodó országgyűlési beszédek, a delegációkban elpattogott gravamenek mind nem használtak, pedig már annyival is megelégednénk, hogy a követségeknél, konzulátusoknál valamely néma jelek, zászlók, címerek sejtessék, hogy nem vagyunk osztrákok. De ez se megy. Ezt se akarják. A hagyományos udvari politika szándékosan arra dolgozik, hogy a birodalom kifelé egységesnek látszék, mint ahogy az ördög is ott, ahol mutatkozik, szereti észre nem vetetni, hogy a patája szét van hasítva.

Addig-addig gondolkoztam erről, hogy végre is egy indítványnak szántam az Almanach elé, ahol az elbeszélő írók évről-évre összegyűlnek, hogy talán hozzá kellene látni a közjogi alaphoz és belőle meríteni témákat regényekre, novellákra és esetleg apró rajzokra.

Hiszen az igaz, hogy addig kellett volna szólnom, míg az öreg Jókai élt. Az öreg tudta volna azt megcsinálni s az ő neve vitte volna szét legjobban a világ minden tájéka felé. Ő tudta, mit tesz az, mikor ebben az országban azt mondják: „a császár nevében”, hogy dörög az ég s villámlik, hadi sátrak fehérednek a halmokon s nehéz ágyús szekerek dübörögnek az utakon, míg, ha azt mondják a „király nevében”, megváltozik a kép, mosolyog az ég, süt a nap, arató lányok dalától hangos az út s fehér bárányok legelésznek a halmokon.

De hiszen gazdag bánya ez. Nem egyet, nem tízet, de ezer elbeszélni való sujet-t lehet innen hasítani nekünk, Jókainál kisebbeknek is.

Magamnak is van egy történetem. Alapjában bohóság, de egyenesen idevág. Egy szép amerikai özvegyasszonynak, aki fiskális is egyben, valami Vukovics Mirkó nevű ifjú udvarol, házasságot ígér, pénzt csal ki tőle s azzal egyszer csak se bú, se bá, eltűnik az új világból.

A szerelmes asszonyka búsul, haragszik s rábízza a szökevény nyomozását egy magándetektívre, afféle Sherlock Holmesra, aki a maga módja szerint csodálatos nyomokon vagy két év alatt kiszimatolja és jelenti, hogy az illető hazament Horvátországba és most ott képviselő.

Nosza felkerekedik hősnőnk a nagy útra, viszi szenvedélye, meg a hajó meg a vasút Zágrábig, hol egyenest a tartománygyűlés elnökét keresi, hogy mindenekelőtt ő lépjen közbe a kínos ügy békés elintézésére nézve, magához hivatva Vukovics Mirkót, mire feleli az elnök:

- Valóban van itt egy Vukovics Mirkó nevű képviselő, madame, de ő most Magyarországon, Budapesten végzi a törvényhozási teendőket.

Az asszony gyanakszik, hogy félre akarják vezetni, fűt-fát kikérdez s csak miután megerősítik mások is, hogy Vukovics most csakugyan horvát delegátus Budapesten, ül ismét vasútra és Budapesten toppan a képviselőházi elnökhöz ugyanolyan kéréssel.

- Hát igen, - madame, - mondja az elnök - van itt egy Vukovics Mirkó nevű képviselő, de az most Ausztriában, Bécsben végzi a törvényhozási teendőket.

Mrs. Brockley (mert így hívhatják) hitetlenül rázza szép fejét. Ami lehetetlen, az lehetetlen, de mert mások is megerősítik, hogy való, ami való, Vukovics most magyar delegátus Bécsben, rászánja magát az odautazásra, felkeresni Bécsben a delegáció elnökét.

Keresi, keresi, de azt mondják, már éppen tegnap végezte be dolgait a delegáció, tehát szétoszlott, következésképp elnöke sincs. Mrs. Brockley türelme ezzel kimerül, abbahagyja Vukovics üldözését, tudja isten melyik városban és melyik országban hoz azóta törvényeket, madame megelégszik most már a tapasztalatai megírásával, melyeket a „New York Herald”-ban tesz közzé, hogy Európában voltaképp csak egy törvényhozás van, mely mint a cséplőgép vándorol egyik helyről a másikra és egy ilyen körúton megreparálja a törvényeket a kontinens államaiban.

Eddig az én témám, de persze nem ily gunyoros módon szövődnek Mrs. Brockley dolgai. Olyanformán kellene beállítani, hogy kíváncsi és utána jár, mígnem világosan áll előtte a komplikált közjogi alap. Sőt azt is megengedem, hogy ez még nem is a legszerencsésebb téma. Csak úgy hevenyében vetettem papírra. Másoknak esetleg jobb jut eszébe.

Azért tehát újból ajánlom indítványomat, hogy ismertessük munkáinkban egyszer-másszor országunk közjogi helyzetét.

Hiszen igaz, hogy az író előtt első a művészi cél s azt nem szabad alárendelni semmi másnak. A pegazus nem arra való, hogy idegen terheket vonszoljon. Még a tudományt se illik szolgálnia. Mert az író vénája szuverén. Tehát nem lehet szolga. Jules Verne, aki a természettudományokat, Ebers, aki az Egyiptológiát szolgálta vénájával, bizonyára filiszter számba mennek az Olympuson. Bolondság az, olyan, mintha valaki champagne-i borral öntözgetné kertjében a sárgarépa palántákat, hogy ki ne száradjanak, mikor arra a kútvíz is jó.

De nekünk magyaroknak dicsőségünk az effajta eltévelyedés. Szolgáltuk már a nemzeti politikát, vontattuk a kátyúból. Nem volt irántunk hálás ezért. A kormányok soha se tettek semmit a szép literatúráért. De mindegy. Most, mikor azt látjuk, hogy a közjogi alap ismertetésének dolgában mozdulatlan az ország szekere, elő azokkal a kis szárnyas lovacskákkal! Fogjuk őket még egyszer hámba, a szekér elé.

Mikszáth Albert előszava

Sokszor mondogatta atyám:

„Ha az ember azt állítaná külföldön, hogy Magyarország külön állam és látva a csodálkozást, be akarná bizonyítani, hogy nem hazudott, hát bizony nem tehetne egyelőre mást, mint droskéra ültetné a kétkedő idegent és elhajtana vele valami zugutcába, ahol a követünk, vagy konzulunk lakik és rámutatna a jelvényeire:

- Hát nem látja ott az úr a kétfejű sasban azt a pirosló, zöldellő címert? Ez vagyunk mi!

- Igenis, ez az egész. És ennél nem bírunk többet mutatni a világnak, ebből pedig éppen úgy nem lehet kitalálni semmit, mintha akár egy piros kukoricacső, vagy zöldellő tölgyfalevél volna odapingálva.”

Szokatlan, komplikált közjogi állásunkat, sajátságos helyzetünket a monarchiában a külfölddel megismertetni, a szépirodalom könnyed eszközeinek és varázsának felhasználásával, a komoly ismertetést ügyesen elkeverni a mese mézében - ezt a célt akarta szolgálni atyám megkezdett regényével, amelynek megírásában meggátolta őt a legnagyobb hatalom, aki mindnyájunk szándékai felett rendelkezik s aki válogatás nélkül dolgozik kaszájával, mikor az élet homokóráján az utolsó szemcse is lepergett.

Örökre lehunyta oly sok mindent látó szemét, mesteri kezéből kihullott a toll s utolsó regényéből alig néhány oldalnyi töredék maradt csak. Az a néhány lap, amelyet regényéből megírt, nem elég arra, hogy az egész munka menetéről, koncepciójáról fogalmat alkothassunk. „Az amerikai menyecske” is - ezt a címet akarta adni a regénynek - sírba szállt vele, éppen úgy, mint az a nagy, még meg nem írt világa a különböző alakoknak, típusoknak, regény- és novellahősöknek, akik izzó agyát az utolsó percig foglalkoztatták, benépesítették. Ezek mind vele haltak és senkinek sincsen módjában életre kelteni őket.

De „Az amerikai menyecske” meséje nem veszett el végképpen. Atyám, aki sohasem csinált regényeihez vázlatot és témáiról sem szeretett beszélni, mintha valami sejtés sugallatára hallgatott volna, sokszor és sokat beszélt erről a regényéről s megírta a munka előszavát, amelyben papírra vetette tervét s e kis vázlatban beszámolt a megírandó regény meséjének megfogamzásáról. Ezt a vázlatot, mint alapeszmét, atyám később is megtartotta, bár a regény főszereplőjének személyében változás történt.

A főhősnő Mrs. Brockley özvegyasszony, amerikai ügyvédnő volt a vázlatban. Ez volt első terve, de nem tartott ki mellette.

Valószínűleg nem találta megoldható és hálás feladatnak, hogy a regény középpontjába tudákos, feminista női alakot helyezzen, akinek egyéniségébe nagyon nehéz lett volna nőies gyöngédséget, poézist és üdítő bájt, naivitást keverni. Pedig minderre szükség volt, mert a főhősnő a regény későbbi eseményeiben, - úgy tervezte, - kedves, idillikus szerelmi kaland szereplőjévé válik. Könnyebb talán a kutyával a macskát megbarátkoztatni, mint az olvasóközönséggel megkedveltetni s mint bájos szerelmest mutatni be neki egy nőt, aki egyetemet végzett, feje paragrafusokkal van tele, perrendtartásokat lapozgat, hivatalokba szaladgál s esetleg orrcsiptetőt visel, mert a sok tanulással elrontotta a szemét.

Ezek a szempontok térítették el atyámat eredeti tervétől s amikor megkezdte regényének írását, a hősnő helyébe két alakot rajzolt; külön választotta Éva leányát a tudákos amerikaitól.

Azon a néhány oldalon, amelyet papírra vetett, már két főszereplője van a történetnek: A lágyszívű, bájos és gyöngéd, idealista leány, Winyd Hawkins és fivére, a komolykodó, tudákos publicista, Nathaniel Hawkins.

Egyébként megmaradt eredeti ötleténél s azt fejlesztette tovább magában s olykor beszélgetés közben a családi asztalnál, de a megírásban már meggátolta betegsége és halála.

Halála után egyre jobban megfogantak lelkemben elejtett szavai, fantáziámban gyökeret vertek, tenyésztek, bokrosodtak s egy-egy új hajtást is eresztettek.

Lassanként megérlelődött bennem az elhatározás, hogy atyám ötlete nyomán, az ő törekvéséhez, meséjéhez híven megírom „Az amerikai menyecské”-t. Már régen a toll munkásai közé álltam, az írás, a munka varázsa elragadott, tehát nem csoda, hogy nem tudtam ellenállni a vágynak, hogy leírjam azokat az impressziókat, amelyeket atyám szavai és ötletei keltettek bennem „Az amerikai menyecské”-ről.

Talán gyöngeség tőlem, hogy vágyamat valóra váltottam, de mentségem, hogy tollamat tiszta szándék vezette s nem az a gondolat sarkalt, hogy atyám szárnyai alatt belopózzam a közönség szeretetébe. Ezt külsőleg is kifejezésre juttatom, amikor atyám néhány oldalnyi töredékét nem használom fel, az ő félbemaradt szavaihoz nem fűzöm soraimat; csak azt mondom el, ami sírba szállt vele. Higgye el az olvasó, az én fiúi szívem tiltakozna a legerősebben az ellen, hogy jó atyám emlékén a legkisebb sérelem, kegyeletlenség essék, hogy az ő nevét bárki a saját érvényesülésére felhasználja és visszaéljen vele.

Egyetlenegy cél lebegett szemem előtt, amikor megírtam „Az amerikai menyecské”-t, az, hogy megmentsem a mesét, hogy rámutassak arra az új irányra, amelyet atyám akart kijelölni, az új irodalmi műfajra, a közjogi regényre, amelynek célja az lenne, hogy irodalmi formában ismertesse meg a külfölddel a magyarságot, a magyar állam helyzetét a monarchiában.

Nem áltatom magamat, tudom, hogy atyám tervét e regény megírásával nem váltom úgy valóra, mint tette volna ő, mert nincsenek meg bennem azok a képességek, amelyek egy Mikszáth-téma feldolgozásához kellenek. De remélem, hogy atyám ötletének puszta megismertetésével elérem azt, hogy kiváló írók megpróbálkoznak majd az új irányt, atyám gondolatát méltó tehetséggel szolgálni. És ha nem csalódom majd, nem végeztem hiábavaló munkát, célomat elértem, mikor szerény tollammal azon fáradoztam, hogy atyám egyik legkedvesebb terve életre keljen s szolgálja a magyarság ügyét.

Azt hiszem, nyugodtan vallhatom, hogy az én esetemben a cél valóban szentesíti az eszközt.

Félve vettem kezembe a tollat, amely elárvultan állt atyám íróasztalán s amely az én kezemben már nem az, amely az ő mesteri ujjai között volt; bátortalanul, megilletődve dolgoztam, érezve, hogy az ő ötletének feldolgozásához nincsen meg bennem a méltó tehetség, azonban az a jó szándék, lelkiismeretem nyugodtsága, becsületes törekvésem, amely mögött nincsenek hátsó gondolatok, minden kételyemet legyőzték.

Szent meggyőződésem, hogyha atyám kezébe vehetné e könyvet, jóságos szeme boldog tekintettel nézne reám, atyai szíve megérezné, tudná, hogy kegyeletes érzések és soha nem múló fiúi szeretetem vezették tollamat.

I. fejezet,
amelyben egy hölgy
kényes kérdéseket feszeget

Hosszú sorban álltak a magánfogatok és automobilok Mrs. Northing, a híres nagyiparos New York-i palotája előtt. A ragyogó épület ablakaiból aranysárga fénykévék vetődtek a széles út lombkoronáira és a kocsiút szinte vakítón fehérlett a gépkocsik reflektorainak világosságában. A ködös tavaszi estét a palota körül nappallá varázsolta az ünnepi, pazar ragyogás és Mrs. Northing hajléka kihívó büszkeséggel üdvözölte a szakadatlanul érkező vendégeket.

A palota fehér márványhomlokzata, hatalmas marquisea, széles lépcsőfeljárói és cirádás oszlopzata, - mindez pompás ígéret, amelyet százszorosan váltanak valóra a kábító fényben tündöklő termek. A demokraták világában a gazdagok fejedelmi pompája bizonyítja azt az igazságot, hogy az emberek mindenütt egyformák, de csak abban, hogy nem szeretnek egyformák lenni. Ez az újvilági egyenlőség, amelynek szinte túlzó apostola Mrs. Northing, számos iparvállalat tulajdonosa, akit a címkórságban szenvedő demokrácia a „nadrágkötő király” címmel ajándékozott meg.

Amerika demokrata jelszavai csak frázisok, mert az Unió társadalmában éppen úgy szeretik a gazdagságot és címet, mint az öreg, szerintük kivénült Európa s a jenki mindenképpen igyekszik polgártársai fölé emelkedni, vagyonosabb lenni, előkelőbb származással dicsekedni és műveltségét külsőségekben is fitogtatni.

Ha például tanúi lehettünk volna annak a jelenetnek, hogy Mrs. Northing és már nem éppen fiatal neje milyen nagy gonddal állították össze a meghívandó vendégek névsorát, ámulva láttuk volna, hogy az amerikai nagyiparos és felesége éppen olyan szempontok szerint osztályozzák az embereket, mint az udvari tanácsosék a Lipótvárosban. Többek között különös súlyt fektettek arra Northingék, akiket csak az utóbbi évek kedvező gazdasági konjunktúrája emelt az új ipari arisztokrácia sorába, hogy estélyükön Hawkinsék megjelenjenek. Mert Mrs. Northingék ősei még Európában laktak s még ama bizonyos szerencsés erkölcsi botlást sem követték el, amely miatt át kellett kelniük az Óceánon, amikor Nathaniel Hawkinsnak, a fiatal, tudós publicistának az ükapja már régen tekintélyes amerikai polgár volt.

- Mi Hawkinsok a legelső hajók egyikén jöttünk ide és minket már mindenki itt talált - szokta mondogatni az önérzetes fiatalember, akit az is kissé elbizakodottá tett, hogy a New York-i tudományos körökben sokra becsülték tudását s az „Omahai Szabadgondolkodók és Labdarúgók Akadémiá”-ja tiszteletbeli tagjává választotta.

A Hawkins-vagyon nem volt nagy, (mindössze néhány milliócska), de éppen elég arra, hogy Winyd Hawkins és Nathaniel Hawkins összes igényeit kielégítse. A vagyon gerince onnan származott, hogy nagyatyjuk, Hawkins Edward találta fel az acéltollat, amivel aztán a ludakat megmentette attól a sanyarú sorstól, hogy eleven bőrükből tépdessék ki tollaikat kalamusnak. A nagy föltalálónak köszönhették az utódok előnevüket, mert az előkelő New York-i körökben Hawkinsék nevéhez mindig hozzáfűzték, hogy „a ludak jótevői”. És Winyd levélpapirosain, európai mintára, a W. H. betűk felett, mint egy címer, két keresztbefektetett lúdtoll ékeskedett.

Nathaniel ritkán mutatkozott húga társaságában, bár a legszeretetteljesebb testvéri viszony fűzte hozzá. Azonban a fiatal tudóst nagyon lekötötte hivatása; nappal dolgozott, este rendszerint a klubjába ment, vagy a „New York Herald” szerkesztőségébe, ahonnét csak a hajnali órákban vetődött haza Montgomery streeti házukba, ahol Winyd társalkodónőjével meglehetősen visszavonultan élt. Northingék estélye alkalmából azonban Nathaniel időt szakított magának, elkísérte húgát, amivel a kapaszkodó parvenü nagyiparosoknak is örömet szerzett, mert még arra sem mertek biztosan számítani, hogy az arisztokratikus szépség, a hódító Winyd el fog jönni.