részlet

Budapest, 2022

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Melanie Hudson: The Night Train to Berlin

Copyright © 2021 Melanie Hudson
All rights reserved.

Borítóterv Lucy Bennett © HarperCollinsPublishers Ltd 2021
Borítókép © Bonfanti Diego/Getty Images,
Lee Avison/Arcangel Images and Shutterstock.com

Hungarian translation © Kövesdi Miklós, 2022
© Next21 Kiadó, 2022

ISBN 978 615 6414 37 3

Next21 Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna
Szerkesztette Nemes Krisztián
Előkészítés Takács Andrea
Korrektúra Bérci Ágnes
Elektronikus változat Ambrose Montanus

Ysabelnek, aki küldött kézfertőtlenítőt,
és Iannek, aki talált tízezer szót.

Prológus

Alex

1944. karácsony első napja

Ez már a második emlékezetes vonatútja volt Alexnek az elmúlt egy évben. Mindkét útra éjszaka került sor, viszont az elsőt belengte egyfajta kényelem és régimódi báj, míg a második – a Sonderzüg – nem tartogatott számára semmit. Hacsak nem azt a több mint százötven utastársat, akivel összezsúfolták egy vagonba élelem, víz, illemhely, fény és – egyre inkább úgy tűnt – remény nélkül.

Alexnek halvány sejtelme sem volt róla, mennyi lehet az idő. A karórája elromlott, és persze a kabátzsebében tartott másik óra is réges-rég megállt. Legyen, mondjuk, negyed négy, teljesen mindegy. Úgy vélte, félreálltak egy mellékvágányra. Több vonat is elrobogott mellettük az elmúlt órákban, bár ezek más vonatok voltak, másmilyen embereket szállítottak. Azokon a vonatokon dzsentrifikált utasok élvezhették a kényelmet és meleget – olyanok, akik úgy néztek ki, úgy beszéltek és úgy viselkedtek, ahogy kell. Talán észre sem vették a mellékvágányon veszteglő marhavagonokat, amelyeket azért állítottak félre, hogy ők tovaroboghassanak, mint ahogy vélhetően nem vették észre azt a több ezer férfit, nőt és gyereket sem, akiket ezekbe a marhavagonokba kényszerítettek – némelyik alig élt már, páran meghaltak, a többi pedig zavart volt, éhes, és félt.

A tőle balra lévő öregember órák óta nem mozdult, de az arcát Alex tarkójába fúrta, a karját pedig furán, fájdalmasan Alex oldalába nyomta. Vágóhídra szánt állatok voltak, bár az állatok aligha szenvednek ennyit. Ebben Alex biztos volt.

A gondolatai egy másik éjszakai vonathoz szálltak, egy olyan időbe, amikor Alex maga volt a dzsentrifikált utas élő szobra, amikor az élet még – bár tudta volna ezt akkor! – egész egyszerűen csodálatos volt. Az a zöld ruha, az a darázsderék, az a pillantás – amivel a nő mintha csak provokálni akarta volna Alexet, hogy merje csak viszonozni –, az a szépséges, gyönyörű mosoly. Hol lehet most? Biztonságban van, egészséges, él még egyáltalán? Ha lett volna esze, kihasználja a szerencsés alkalmat azon az éjszakai vonaton, megbecsüli a lehetőséget – akárcsak a nőt –, és elmondja neki: abban a pillanatban, hogy leült vele szembe, úgy megbabonázta őt, hogy a földet is áldja, amin jár, és igen, az első pillanatban beleszeretett. Ha visszatérhetne abba a pillanatba, értékelné, átadná magát neki, nem rontaná el.

1. fejezet

Ellie

Napjainkban

Különösen zsúfolt volt az esti csúcs a metróban, amikor Ellie Nightingale-nek – egyik kezében egy hegedűtokkal, a másikban egy gurulós bőrönddel – a Paddington megállónál sikerült kiugrania a kocsiból. Próbált láthatatlanul végigmenni a peronon, és időnként megállt kilihegni magát, miközben a felszín felé kacskaringózott. A gyors közlekedés sosem volt Ellie erőssége, és amikor egy fürge lábú, kosztümöt és márkás sportcipőt viselő nő elrobogott mellette, Ellie rájött, hogy ő a körülményes teknőc a szupernő nyúl mellett, és többek között ezért is kerülte el a metrót, amikor csak lehetett. Nem szerette azt érezni, hogy átlépnek rajta, letapossák, félrelökik.

Ráadásul úgy tűnt, itt soha senki sem mosolyog.

De odakint gyönyörű tavaszi nap volt, amikor kötelező mosolyogni az idegenekre, ezért aztán Ellie mosolygott is. Rámosolygott az utcazenészre, aki az It’s a Wonderful Worldöt pengette a gitárján az aluljáróban. A mozgólépcsőn fölfelé utazva rámosolygott a másik oldalon lefelé tartókra, és hegedűtokját magasra emelte, mint a viharos tengerből kiemelkedő Poszeidón.

A mozgólépcsőről leszállva Ellie örömmel látta, hogy a Paddingtonon nincs tömeg. Az üdvhadsereg rezesbandája épp az Áldjon meg az Úr és oltalmazzon utolsó ütemeit játszotta, Ellie pedig megállt az előcsarnok közepén, körbeforgott, hogy magába szívjon mindent, és rájött, hogy nemcsak az ő lelkébe költözött be a tavasz ezen az estén, hanem az egész állomásra. Mintha a szekrényen keresztül átlépett volna Narniába, úgy érezte, hogy a levegő, ami máskor szikrázott és forrt Londonban, valahogy lágyabbá vált, és ugyanazt a tompa nyugalmat árasztja, mint a zöldbe borult londoni utcákon fújó langyos szél.

– „Mindenek álma mély” – dúdolta magában, némileg összekeverve a tavaszt a karácsonnyal, de nem számított.

Ellie aznap este különösen várta a cornwalli utat, leginkább azért, mert nem holmi közönséges, régi vonaton utazott. Ma este a hálókocsis vonatra szállt fel, más néven a Cornish Rivierára, amely Penzance-ba járt, az operabeli kalózok városába. A ma esti utat úgy hirdették, mint „korfestő nosztalgiaút, amely a letűnt 1940-es évekbe visz”. (Más szóval Vera Lynn tematikájú jelmezbál és ivászat lesz.) Ellie odavolt az 1940-es évek stílusáért és zenéiért, de félt, hogy ma éjjel a szokásosnál is magányosabbnak fogja érezni magát, mivel ő lesz az egyetlen szingli a lármás buliban.

Mindegy. Ellie már régóta nagyon szeretett volna elutazni a hálókocsis vonattal Cornwallba. Néhány éve Nancy dédnagymama megörökölt egy cornwalli házat az egyik barátnőjétől. Ez a kis házikó a megye legtávolabbi részén, egy szép halászöbölben állt, vadregényes táj vette körül, és a ház tövétől egy kövekkel kirakott sólya nyúlt a tengerbe. Ellie nagyon szerette az itt töltött családi nyaralásokat, amelyekért mindannyian nagyon hálásak voltak.

Amúgy Ellie-nek bőven volt miért hálásnak lennie ebben az évben, ezért is döntött úgy a családja legnagyobb bánatára, és önmaga számára sem egyértelmű okokból, hogy visszatér a házikóba, és belevág abba a bizonyos kalandba, amit Nancy dédi szánt neki – mégpedig teljesen egyedül.

De a vonat csak este hét óra két perckor indult, volt még egy teljes óra. Miután az üdvhadsereg zenekara összepakolt, Ellie nyugodtan elővehette a hegedűjét, elhelyezkedhetett Paddington medvével szemközt – aki szokásához híven békésen ücsörgött a bőröndjén az első vágány közelében –, és a földre dobhatta régi svájcisapkáját, amit kimondottan ilyen alkalmakra tartogatott. Ezen az estén egyedülálló, örömteli hegedűmuzsikával tölti meg a csarnokot. „Ellie Nightingale, csak itt, csak önöknek!” – ezt is régóta tervezte már.

Felemelte a hegedűjét, meghajolt, és érezte, hogy ez a pillanat, itt és most, a kalandja legelején, egyike azoknak a bizonyos varázslatos kezdőpontoknak. Egy pillanatra ízlelgette a felismerést, mielőtt rákezdett legkedvesebb filmje, A szépség és a szörnyeteg zenéjére. Ellie mindig is arról álmodott, hogy nagy közönség előtt játszhasson (bár ő inkább egy színházra gondolt, de nem jöhet minden össze), és most másra se vágyott, mint hogy örömöt szerezzen a siető járókelőknek. A húrokra helyezte a vonót, megállt egy pillanatra, hogy megnyugodjon, lehunyta a szemét, és játszani kezdett. Mire a tizedik ütemhez ért, az egész Paddington pályaudvar, minden egyes viktoriánus vasgerenda zengett a jókedvtől, amit csak egy Disney-filmzene képes kiváltani. („Ellie Nightingale tehetséges zenész, aki hajlamos az álmodozásra, a túlzásokra és a váratlan figyelemingadozásokra” – ezt írta róla a zenetanára, amikor Ellie kilencéves volt.) De valóban, a zene hallatán – mert Ellie számára semmi, de SEMMI nem volt romantikusabb és empátiával, érzelmekkel telítettebb, mint a hegedű hangja – az ingázók már nem egyszerűen ingázók voltak, hanem újdonsült barátok, akik egymásra mosolyogtak, és azon kapták magukat, hogy dobognak a lábukkal, már-már táncolnak a zenére, lazán, boldogan és felszabadultan.

Időbe telt, mire Ellie kinyitotta a szemét, és észrevette, hogy egy zömök fiatalember a talapzaton ülve átöleli a Paddington-szobrot. Feltűnően szép, hullámos, szőke haja volt, és meglepő módon kék posztókabátot viselt, pedig meleg volt az este. Kinyújtott karral szelfizett Paddingtonnal, mielőtt a zene felé fordult volna. Ellie rámosolygott a vonó fölött. A férfi visszamosolygott rá, és a teljes műsort Paddington mellet ülve hallgatta végig, magában mosolyogva. Legalábbis amikor Ellie ránézett – ami igen sűrűn megtörtént –, mindig ott ült a mosoly az arcán.

Ahogy behunyt szemmel a műsor végéhez közeledett, Ellie megérezte, hogy áll valaki előtte. Kinyitotta a szemét. A kék kabátos férfi volt. A zsebébe nyúlt, és előrehajolt, hogy betegyen valamit Ellie sapkájába. Ellie köszönetképp biccentett egyet, tovább játszott, és nézte, ahogy a férfi eltűnik a tömegben. A jegypénztár környékén elvesztette szem elől, és homlokát ráncolva befejezte a dalt. A sapkájába nézve nemcsak egy ropogós húszfontost talált benne, de egy hosszúkás gombot is. A pénzt Ellie gyorsan odaadta egy hajléktalannak, aki az állomás előtt épp a hálózsákjában készült nyugovóra térni, de a gombot… a gombot megtartotta magának.

Tartalom

Prológus

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

33. fejezet

34. fejezet

Epilógus

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0