Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

BYRON

SAMUEL JOHNSON

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Thomas Babington Macaulay

BYRON
SAMUEL JOHNSON

fordította
B. P.
Aszalay Gyula

BUDAÖRS, 2023

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-474-776-5 EPUB
ISBN 978-963-474-777-2 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

a mű eredeti címe:
Life of Samuel Johnson;
Critical, Historical, and Miscellaneous essays

első kiadás: 1856, 1860
az elektronikus változat az 1897. és 1901. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Byron és Samuel Johnson portréi
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

BYRON

E könyvet[1] nagy örömmel olvastuk. Kompozícióját tekintve is, megérdemli, hogy korunk legjobb angol prózai kísérletei közé sorozzuk. Egyetlen hely sincs ugyan benne, a melyet össze lehetne hasonlítanunk azon egy-kettővel, melyet Sheridan életéből szemelhetni ki. De, mint egész sokkal felette áll azon munkának. Az irály kellemes, világos és férfias, s midőn ékesszólássá emelkedik, emelkedése ment minden erőlködéstől vagy fitogtatástól. A tárgy sem áll alább a kidolgozásnál. Nehéz volna oly könyvet nevezni, mely több jóakaratot, méltányosságot és szerénységet bizonyítana. Látszik, nem oly okból írták, hogy megmutassa, - mit azonban gyakran tesz - mily jól tud szerzője írni, hanem azon célból, hogy kitisztázza, a mennyire az igazság engedi, egy híres ember emlékét, ki magát többé nem igazolhatja. Mr. Moore sohasem tolakodik lord Byron s a közönség közé. Az önzés legnagyobb kisértése ellenére sem mond többet magáról, mint a mennyit a tárgy múlhatatlanul megkíván.

E kötet nagy részét, valóban legnagyobb részét, lord Byron leveleinek, s naplójának kivonata teszi, s nehéz eléggé méltányolni az ügyességet, melyet a kiválasztás és rendezés tanúsítanak. Nem mondjuk, hogy nem találtunk néha e két nagy negyedrétben oly adomát, melyet ki kellett volna hagyni, oly levelet, melyet el kellett volna hallgatni, oly nevet, melyet csillag alá kellett volna rejteni, vagy csillagot, mely nem felel meg a név elrejtés céljának. De lehetetlen egy általános áttekintés után tagadnunk, hogy a föladat nagy ítélő tehetséggel és humanitással van megoldva. Ha elgondoljuk azon életet, melyet lord Byron folytatott, heves könnyelműségét, ingerlékenységét s közlékenységét, csak bámulnunk lehet azon ügyességen, amellyel Mr. Moore-nak sikerült annyit tárni föl barátja jelleme s nézeteiből s oly kevés fájdalmat okozni az élőknek.

Lord Byron naplójának s levelezésének kivonata a legnagyobb mértékben becses, nem csupán azon értesítés miatt, mely a kitűnő férfiúra, ki azokat írta, vonatkozik, hanem műalkati ritka érdemük miatt is. A levelek, legalább azok, melyek Olaszországból irvák, nyelvünk legjobbjai közé tartoznak. kevésbé mesterkéltek, mint Pope-é s Walpole-éi; tartalmasabbak, mint Cowperéi. Tudván, hogy sokat közülük nem csupán annak számára írt, akihez intézve volt, hanem általános levelek, arra szánva, hogy széles körtől olvastassanak, azt hittük, okosak és szellemesek ugyan, de könnyűség nélkül. Figyelmesen kerestünk feszességet a nyelvben s ügyetlen átmenetet. Kellemesen csalódtunk, s megváltjuk, hogy ha lord Byron levél irálya mesterkélt: ritka s bámulatos példája azon legnagyobb mesterségnek, melyet nem lehet megkülönböztetni a természettől.

A mély, s kínos érdekről, melyet e könyv ébreszt, egy kivonat sem adhat helyes fogalmat. Ily bús és sötét történetet alig lehet a képzelem művében is találni; s nem igen irigyeljük az erkölcsbírót, ki megilletődés nélkül olvashatja.

A csinos rege, mellyel az orléans-i hercegnő fia a régens jellemét illusztrálta, csekély változtatással alkalmazható Byronra. Minden tündért, kivéve egyet, bölcsőjéhez szólítottak. A komák mind pazarok voltak ajándékaikban. Egyik rangot, a másik lángészt, a harmadik szépséget adott. A rossz tündér, ki hívatlan maradt, utoljára jött, s nem lévén képes visszavonni, mit nővérei tettek kedvencükért, minden áldásba átkot vegyített. Lord Byron rangjában, eszében, jellemében, sőt még személyében is, különösen egyesültek az ellenkező végletek. Ő mindannak birtokában született, mit az emberek óhajtanak s bámulnak. De mind azon kitűnő előnyökbe, melyek mások fölé emelték, vegyült némi nyomorult és alacsony. Régi e nemes családból származott ugyan, de azt vétkei s a dőreségek sorozata, melyek botrányos nyilvánosságra jutának, lealacsonyították s elszegényítették. Azon rokon, kit rangban követett, szegénységben halt meg, s ha bírái nem könyörülnek rajta, gályán halt volna meg. Az ifjú peernek nagy elmetehetségei valának; de volt eszének beteges része is. Természettől nagylelkű s érzékeny szívet nyert: de kedélye dacos s ingerlékeny volt. Fejét a szobrászok örömest másolták; s nyomorék lábát csúfolva utánozták a koldusok. Eszének ereje s gyengesége által egyaránt kitűnvén, jószívű s romlott, szegény lord s szép nyomorék lévén, ha valakinek, úgy neki volt szüksége okos és szilárd nevelésre. De ha a természet szeszélyesen bánt vele, a szülő, ki jellemének fejlesztésével volt megbízva, még szeszélyesebben. Anyja a düh rohamaiból a szeretet rohamaiba esett. Néha majd megfojtotta nyájaskodásival, másszor nyomorékságával sértegette. Aztán a világba lépett; s a világ, mint anyja, néha szeretettel, néha kegyetlenül, de igazságosan sohasem bánt vele. Hízelgett megválasztás nélkül. Ő igazán elkényeztetett gyermek volt; nem csupán szülői, hanem a természet, szerencse, hír és társadalom elkényeztetett gyermeke. Első verseit oly megvetéssel fogadták, melyet gyöngeségük mellett sem érdemeltek egészen. Ellenkezőleg azon költeményét, melyet utazásából visszatértekor bocsátott közre: nagyon érdeme fölött magasztalták. Huszonnégy éves korában az irodalmi hír legmagasabb fokán lelte magát Scott, Wordsworth, Southey s egy csoport más kitűnő íróval lábai alatt. Alig van példája a történelemben ily gyors emelkedésnek oly szédítő magasságra.

Minden, ami természetünk legerősebb hajlamait izgathatta, s kielégíthető, száz társas terem tekintete, egy egész nemzet zajos tetszése, megtapsolt férfiak tapsai, bájos nők szerelme, ez egész világ minden dicsőségével lőnek az ifjúnak nyújtva, kit a természet heves szenvedélyekkel ruházott fel s a nevelés sohasem tanított azok fékezésére. Úgy élt ö, mint sokan élnek, kiknek nincs hasonló mentségük hibáik védelmére. De azért honfitársai csak szerették és bámulták. El voltak tökélve kihágásaiban csak azon lángelme villámait s kitöréseit látni, melyek költeményeiben égtek. Megtámadta a vallást, s nevét mégis szeretettel említették vallásos körökben, s műveit sok vallásos közlöny ritka gyöngédséggel rótta meg. Gúnyverset írt a kormányzó hercegre; de a torykat nem idegenítheté el magától. Úgy tetszett, mindent megbocsáthatni az ifjúságnak, rangnak és lángésznek.

Aztán a visszahatás jött. A társadalom, szeszélyes bosszankodásában, mint szeretetében, szeszélyes volt - dühbe jött dacos elkényeztetett kedvencére. Oktalan bálványozással imádták. Oktalan dühhel üldözték. Sokat írtak azon szerencsétlen családi eseményekről, melyek sorsát eldöntötték. De a közönség most sem tud, akkor sem tudott semmi bizonyost, csak hogy összeveszett nejével, s az nem akar tovább élni vele. Volt célozgatás, vállvonítás és fejcsóválás. «Jól van jól, tudjuk mi, - ha szólam akarnánk!» stb. De nem tudjuk, hogy volna egyetlen kézzelfogható vagy csak hihető bizonyság által támogatott tény is, mely azt mutatná, hogy lord Byront jobban lehet kárhoztatni, mint bármely más férfit, ki nejével rossz lábon él. Igaz, hogy a szakférfiak, kikkel lady Byron tanácskozott, úgy vélekedtek, hogy ne éljen férjével. De nem kell felednünk, hogy véleményüket csak egyik fél kihallgatása után alkották. Ezzel nem mondjuk, még csak távolról sem akarjuk mondani, hogy lady Byront bármi tekintetben is gáncsolni lehessen. Mi azt hisszük: akik a nőt kárhoztatják a közönség előtt fekvő bizonyságok alapján, épen oly hirtelenkedők, mint akik férjét elítélik. Mi nem akarunk, még saját lelkűnkben sem tudunk Ítéletet mondani oly dolog felett, melyet ily kevéssé ismerünk. Nagyon kívánatos, hogy az elválás idejében is mindazok, kik oly keveset tudtak a dologról, mint a mily keveset jelenben tudunk, szint oly kímélettel lettek volna, mely ily körülmények közt csak egyszerű igazság.

Nem ismerünk nevetségesebb látványt, mint a brit közönséget időnként morális rohamaiban. Szökés, elválás, házi viszályok közönségesen csekély figyelmet ébresztenek. Olvassuk a botrányt, beszélünk róla egy-két nap, s aztán elfeledjük. De hat-hét esztendőben egyszer erényünk túlérzékeny lesz. Nem tűrhetjük, hogy a vallás s illem szabályát megsértsék. Ellent kell államink a véteknek. Meg kell tanítanunk a kéjenceket, hogy az angol nép tudja becsülni a házi kötelékek fontosságát. Következésképp engesztelő áldozatul szemelünk ki egy szerencsétlent, ki semmivel sem romlottabb, mint száz más, kiknek vétségükkel elnézően bántunk. Ha gyermekei vannak, azokat el kell tőle venni. Ha hivatalban van, el kell kergetni. A magasabb osztály szakit vele s az alsóbbak kipisszegik. Ő tulajdonképp bűnbak, aki az egész osztály helyettese s kinek kínjaiban, úgy hiszik, az egész osztály kihágásai eléggé büntetvék. Nagy öntetszéssel elmélkedünk saját szigorunk felett s büszkén hasonlítjuk össze a honunkban megállapított magas erkölcsiséget a párizsi lazasággal. Végre haragunk betelt. Áldozatunk tönkre s boldogtalanná van téve. S erényünk nyugodtan megy aludni további hét évre.

Természetes, hogy azon vétkeket, melyek a házi boldogságot feldúlják, lehetőleg gátolni kell. Szint oly természetes, hogy ezt büntető törvényhozás nem teheti. Ennélfogva helyes és kívánatos, hogy a közvélemény ellene forduljon. De forduljon egyaránt, határozottan és mérsékelten, nem pedig rögtönös rohamokban. Egyenlő mértékkel mérjünk mindenkinek. A tizedelés mindig rosszal ható módja a büntetésnek: oly bírák segédeszköze, kik indolensek s hirtelenkedők a tények vizsgálásában s a vétek árnyalatai közti finom különböztetésben. Oktalan e szokás még hadi törvényszékeknél is. De a közvélemény ítélőszéke által gyakorolva sokkal oktalanabb. Helyes, hogy bizonyos gyalázat kövessen bizonyos rossz tettet. De nem helyes, hogy a vétkesek a gyalázatban csak a sorshúzás véletlenének legyenek kitéve, hogy minden száz közül kilencvenkilenc megmeneküljön, s hogy a századik, talán a legártatlanabb köztök, lakoljon mindért. Emlékszünk egy Linceln Innben összecsoportosult tömegre, mely ordítozva kísért bizonyos gentlemant, ki ellen akkor az angol törvényekben legsúlyosabb eljárás volt folyamatban - mert hűtlen férj volt, mintha a kor legnépszerűbb emberei, például lord Nelson, nem lettek volna hűtlen férjek! Emlékszünk egy másik esetre, mi még ennél is több. Elhiszik-e unokáink, hogy akkor, mikor oly férfiak, kiknek szerelmi kalandjaik köztudomásúak s törvényesen bebizonyítva valának, az állam néhány legfőbb polgári s katonai hivatalát tölték be, vallásos és jótékony egyletekben elnököltek, minden társaság gyönyöre s a tömeg kedvencei voltak, egy csoport erkölcs bíró csak azért ment színházba, hogy meghajigáljon egy szegény színészt, mert egy alderman házi boldogságát megzavarta! Mi volt akár a sértő, akár a sértett körülményeiben, ami a közönség hevét igazolhatta: sohasem foghatók meg. Még eddig nem volt elfogadva, hogy a színész állása különösen kedvező a szigorú erényekre nézve, vagy hogy az aldermanok osztálya bizonyos különös előjogot élvez oly sérelem ellenében, minő a közönség haragját jelen esetben fölébresztette. De ilyen az emberi igazság!

Ez esetekben a büntetés túlságos ugyan, de a vétek tudva s bebizonyítva volt. Lord Byron esete súlyosabb. Irányában valódi Jedwood igazságot gyakoroltak. Előbb jött a végrehajtás, aztán a vizsgálat, s utoljára, vagyis épen nem, a vád. A közönség, a nélkül, hogy legkisebbet tudna családi ügyeiről, nagy dühbejött rá s történeteket kezdett koholni, melyek haragját igazolják. Tíz vagy húsz különféle, egymásközt, magában és a józan ésszel összeférhetetlen monda keringett egy időben az elválásról. Mi igaz van bennük, az azokat ismétlő erényes nép nem tudta, nem is gondolt vele. Mert ezen történetek tulajdonkép nem okai, hanem következményei voltak a közneheztelésnek. Hasonlítottak azon utálatos rágalmakhoz, melyeket Lewis Goldsmith s hasonló aljas libellisták terjesztettek Bonapartéról: hogy egy leányt mérgezett meg mirennyel,[2] midőn a hadi iskolában tanult, egy gránátost fogadott Dessaix megölésére Marengonál, hogy St. Cloudot Caprara minden szennyével árasztotta el. Volt idő, midőn hasonló adomák némi hitelt nyertek azoknál, kik gyűlölvén a francia császárt, mohón kaptak mindenen, ami gyűlöletüket igazolható. Lord Byron éppen így járt. Honfitársai haragudtak rá. Iratai s jelleme elveszték az újság ingerét. Ő oly vétket követett el, melyet minden vétek közt legjobban büntetnek: túlmagasztalták, túl meleg érdeket költött, s a közönség szokott igazságával öt büntette saját dőreségéért. A tömeg ragaszkodása sokban hasonlít az arab regék ledér tündéréhez, ki, ha szerelmének 40 napja elmúlt, nem elégelte meg szeretői elbocsátását, hanem arra kárhoztató őket, hogy utálatos alakban s kegyetlen kínok közt bűnhődjenek vétkükért, hogy egyszer nagyon is tetszettek neki.

A gyalázat, melyet Byronnak tűrnie kellett, olyan volt, mely állhatatos elmét is megrázott volna. Az újságok pasquillokkal voltak tele. Kizárták olyan körökből, melyeket még csak imént ünnepeltek ünnepeltjeként látogatott. Mindazon csúszó férgek, melyek nemesebb természetek vesztén lakmároznak, siettek eledelükre; s igazuk volt: ők természetüket követték. Nem minden nap esik meg, hogy a leledző ostobák durva irigységét ily ész kínjai, ily név süllyedése elégítse ki.

A szerencsétlen őrükre elhagyta hazáját. A gyalázás ordítása kísérte a tengeren át, a Rajna mentében, az Alpokon túl; fokonként gyengébb lett; - elhalt. Azok, kik indítói valónak, kérdezni kezdték egymástól, miben áll hát tulajdonképp a dolog, mely felett oly nagy lármát ütöttek s szerették volna visszahívni a vétkest, akit csak imént űztek el magoktól. Költészete népszerűbb lett, mint valaha volt, s panaszait könnyek közt olvasták ezren meg ezren, akik soha színét sem látták.