Elle van Rijn

Az amszterdami

árvák

ATHENAEUM

A könyv megjelenését a Holland Irodalmi Alapítvány támogatta.

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Elle van Rijn: De crèche

First published in The Netherlands in 2020 by Hollands Diep

© Elle van Rijn, 2020

All rights reserved.

Fordította

Rádai Andrea

© Athenaeum Kiadó, 2026

Translation © Rádai Andrea, 2026

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó, az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978-963-543-624-8

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Kertész Edina

Szerkesztette: Papp Sándor Zsigmond

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Korrektor: Csémi Judit

Borítóterv: Földi Andrea

Nyomdai előkészítés: Komlós Andrea

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette: Takács Gábor

Betty bölcsődei gyerekeinek:

akik élhettek és akiket meggyilkoltak

Prológus

Lenn, az előtérben gyülekeznek a gyerekek. Egymás kezét fogva állnak kettes sorban, hamarosan átkelnek a túloldalra. Hátizsák a vállukon, játék mackó a hónuk alatt. Mirjam vezeti a csapatot.

– Neked nem kellene segíteni rendet rakni? – kérdezi halk hangján.

– Odamegyek.

– Gyertek, gyerekek, indulunk.

A sor megmozdul. Próbálom nem nézni az arcokat. Így is túl sok kép van már a fejemben gyerekekről, akiket elvisznek. Túl sok kérdés, ami így is a mélybe ránt. Nem szabad azon gondolkodnom, milyen körülmények között élnek most, ha élnek egyáltalán. Nem! Kész, vége, nem történt meg.

Benézek az óvodások csoportszobájának nyitott ajtaján. Virrie az elszállított kiságyakról leszedett lepedőket hajtogatja össze.

– Szereztél valakit az új csomaghoz? – lépek be a szobába. Arra a kisbabára gondolok, aki az utolsó pillanatban került hozzánk.

– Az a baj, hogy most el vannak foglalva azokkal, akik még mindig a Plantage Parklaanon vannak. – Ő pedig arról a tizenkét gyerekről beszél, akiket tegnap nagy sietséggel tudtunk kicsempészni innen. A többségük idősebb volt, és már hónapok óta itt bujkált.

– Akkor én viszem el.

Virrie arcára kiül a döbbenet.

– Hová?

Megvonom a vállam. Hetek óta azon gondolkodom, hogy hova mehetnék, ha eljön az ideje. Vannak barátaim és ismerőseim, akik felajánlották, hogy elbújtatnak, de fogalmam sincs, hogy az ajánlatuk a német megszállásnak ebben a szakaszában is érvényes-e. Egyre nehezebb eldönteni, hogy valaki jó vagy rossz ember-e. Senki sem mer beszélni, mert mindenki fél, hogy pusztán amiatt letartóztatják őket, amit mondanak. Vagy ami még rosszabb: amit tesznek.

– Virrie, ezt a kisfiút nem szabad odaadni nekik. Látnod kellene.

– Tudom, de valószínűleg nincs mit tenni. – Látja rajtam, hogy nem győzött meg. – Vagy mindannyiunkat veszélybe akarsz sodorni?

Megrázom a fejem.

– Nem, dehogy!

– Ha neked nem megy, átviszem én a túloldalra.

– Arra semmi szükség. Ma még elrejtem előlük, aztán holnap talán már találnak neki valakit, nem?

– Talán – feleli nem túl nagy meggyőződéssel.

1941. szeptember 4., csütörtök

A Csecsemő- és Gyermekotthon Egyesület 1906-ban bölcsődét hozott létre a Rapenburgerstraaton olyan zsidó anyák számára, akiknek fontos volt a gyermekük rituális nevelése. Ebben az amszterdami negyedben lakó zsidóknak keményen meg kellett dolgozniuk a megélhetésükért, így sokan voltak, akik nem tudtak otthon maradni a csöppségeikkel. A bölcsőde tehát óriási segítséget jelentett a zsidó anyák számára. A gondozás díja mindössze negyed gulden volt naponta gyermekenként, ami természetesen nem fedezte a költségeket. Annak érdekében, hogy kevésbé függjenek az adományoktól, a szervezet úgy döntött, összevonják a bölcsődét és a gyermekgondozói képzést, vagyis az utóbbi bevételeiből finanszírozták az előbbit. 1924-ben a bölcsőde a Plantage Middenlaan 31. szám alatti impozáns épületbe költözött, aminek az emeletén korábban egy kis sul volt, ahol a Talmud Tóra Intézet iskolája működött. A költözés után a bölcsőde megnyitotta kapuit a nem zsidó gyermekek számára is, és Hollandia legnagyobb és legmodernebb gyermekgondozási intézményévé vált. Ehhez hozzájárult egy felújítás is: az épületbe bevezették a központi fűtést, a mellékhelyiségeket pedig gyerekvécékkel és folyó vízzel látták el.

Az egyenruhám és a hozzá tartozó esőkabát van rajtam. Kihúzom magam, és felszállok a kék villamosra. Nemcsak a viseletemre vagyok büszke, ami hivatalosan is bölcsődei gondozóvá tesz, hanem arra is, hogy ezeket a munkaruhákat és -köpenyeket már évek óta a mi szövetboltunk, az Oudkerk műhely gyártja. Amikor kislány voltam, mindig vágyakozva néztem a boltunkban kiakasztott világoskék ápolónői egyenruhákat, és most egy csapásra felnőttnek érzem magam attól, hogy én is ilyet hordhatok. Bár még csak tizenhét éves vagyok, mintha mindenki úgy nézne rám Amszterdamban, akár egy igazi hölgyre. Igen, igazi hölgy vagyok, akinek megbecsült munkája van. És aki tiszteletet ébreszt másokban. Egy biciklis előreenged a járdán, mérget vennék rá, hogy tegnap nem állt volna meg, még ha majdnem elgázolt volna is. A villamoson egy jóképű, hullámos fekete hajú fiatalember átadja nekem a helyét.

– Üljön le, nővérke – áll fel.

Nem sokkal később én ajánlom fel udvariasan az ülőhelyem egy idős rabbinak, akit futólag ismerek a sulból. Érzem, hogy a fiatalember engem bámul. Ugyanabba a fogantyúba kapaszkodunk. Leszegem a tekintetem, és a kezünket nézem, amelyek épphogy nem érnek egymáshoz. Nincs jegygyűrűje, és ez felbátorít arra, hogy amikor leszállok a Plantage Middenlaanon, visszanézzek rá és megajándékozzam egy szerény mosollyal. Jelentőségteljesen viszonozza. Ki tudja, talán még összefutunk valahol.

Úgy tudom, hogy a bejárati ajtót csak a látogatók használják. A szülők a gyerekekkel az oldalsó bejáratnál gyülekeznek, ahol egy ablakon keresztül adják le a kicsiket. Még csak háromnegyed nyolc van, de a bejáratnál már nagy tömeg nyüzsög.

– Elnézést, átmehetek? Elnézést!

Átfurakszom a tömegen, és belépek az épületbe. Az előtérben alig kétéves gyerekeket pillantok meg, akik ügyesen leveszik a cipőjüket, és beteszik a nevükkel ellátott zsákokba. A zsákokat felakasztják a falon lógó fogasokra. Vidám látvány. Az előtérből egy folyosóra jutok, amelynek a bal oldali része a főbejáratig, a jobb oldali része a kertbe vezető hátsó ajtóig fut. A falak mentén fából készült gyerekpadok. A folyosó közepétől két széles lépcsősor vezet fel az első emeleti mellvédhez.

– Segíthetek? – kérdezi egy apró termetű, barna, göndör hajú, kerek szemüveges gondozónő.

– Ööö… a személyzeti pihenőt keresem. – Olyan a hangom, mint egy kisegérnek.

– Az első ajtó balra – feleli halkan.

A pihenő tele van összevissza lerakott asztalokkal és székekkel. A terem végében, az ablaknál halvány rózsaszín kanapé áll, mellette ugyanilyen színű fotel. A bútorok otthonossá teszik a szobát. A fal tele van bekeretezett rajzokkal és fotókkal, a legtöbbjük csoportkép a gondozónőkkel, mindenki mosolyogva néz a fényképezőgép optikájába. Úgy tűnik, minden évben készült efféle kép, mert mindegyiken más dátum látható. Ha belegondolok, hogy hamarosan én is rajta leszek egy ilyen fotón, bizsergést érzek a hasamban. Van egy másik sorozat is, amelyen a nővérek elegáns ruhákban szerepelnek. 1932. MÁRCIUS 12. A BÖLCSŐDEI GONDOZÁS 25 ÉVE – áll a fényképek alatt. Diplomák is lógnak a falon, különböző nevekkel.

Erről eszembe jut a régi iskolám, a háziasszonyképző. Még mindig nem tudok túllépni azon, hogy csak úgy megkaptam az oklevelemet. Júliusban történt, pár nappal a nyári szünet előtt. Egyszer csak kihívtak az osztályból, jelentkeznem kellett az igazgatónál. Azon tűnődtem, hogy vajon miért fognak megbüntetni. Több ok is eszembe jutott, nem én voltam a legjobb magaviseletű lány az osztályban.

Amikor beléptem az igazgató irodájába, már ott várakozott egy csomó másik lány is.

– Hölgyeim, a mai napon megkapják a diplomájukat – jelentette be minden bevezető nélkül az igazgató. A meglepetéstől szóhoz sem jutottunk.

– De hát még le sem vizsgáztunk! – kiáltottam. Hivatalosan még másfél évet kellett volna iskolába járnom. Mire az igazgató azt felelte, hogy egy „bizonyos ok” miatt történnek így a dolgok, amit most nem áll módjában részletezni. Körbenéztem. Ekkor esett le: mindannyian zsidók voltunk. A „bizonyos ok” pedig az volt, hogy nemkívánatosak lettünk a Keresztény Háziasszonyképzőben. Úgy éreztem, már eleget tudok. Megfordultam, hogy kimenjek az ajtón, de az igazgató visszahívott, és átadta az oklevelemet.

– Erre még szüksége lesz, Elisabeth – mondta. – Sajnálom. Ez minden, amit magukért tehettünk.

Ekkor már kezdtem hozzászokni, hogy vannak „ők” és vagyunk „mi”.

Nagy volt a kísértés, hogy az orra előtt tépjem darabokra a diplomámat, de végül vettem egy nagy levegőt, és kisétáltam az igazgatói irodából.

Az életem még aznap újabb fordulatot vett: délután hallottam, hogy lányokat keresnek a zsidó bölcsődébe gyerekgondozói képzésre. Már régóta terveztem, hogy gyerekekkel szeretnék foglalkozni, így habozás nélkül jelentkeztem.

Egyre több lány érkezik a személyzeti pihenőbe. Néhányukat ismerem, mert ők is a háziasszonyképzőbe jártak, ahogy a barátnőm, Sieny Kattenburg is. A hangulat vidám és fesztelen. Talán azért, mert most csak magunk vagyunk mi, zsidó lányok, és nem érezzük a mellőzöttséget, vagy azt, hogy szégyenkeznünk vagy védekeznünk kellene bármi miatt. Izgatott csacsogás jelzi, hogy nemcsak én, hanem a többi lány is szabadnak érzi magát. A pihenőbe belép Pimentel igazgatónő. Idős, zömök asszony, ezüstszürke, hullámos haját rövidre vágatta. Egy kicsi fehér kutya is érkezik vele, méltóságteljesen leül a gazdája lábához, mintha ő lenne itt a házőrző. Pimentel tapsol egyet, és a fecsegés elcsendesedik.

– Isten hozott mindenkit! Ahogy azt bizonyára már tudják, ez a bölcsőde egyben jótékonysági és oktatási intézmény is – fog bele a mondókájába. – Napközben gyakorlati dolgokat fognak tanulni. Hetente háromszor, esténként pedig elméleti oktatás folyik majd olyan témák mentén, mint a szabad játék, táplálkozás, a gyermekgondozás általában, gyermekbetegségek, higiénia, zene, testnevelés és vallás. Amióta néhány évvel ezelőtt átvettem az irányítást, egy kicsit átformáltam az intézményben zajló munkát a saját elképzeléseim mentén. Hiszek Friedrich Fröbel pedagógus elveiben, aki abból indult ki, hogy a gyermek ideális fejlődéséhez elengedhetetlen a kreativitás aktív ösztönzése. Pedagógiájának alapkövei ezenkívül a nyugalom, a tisztaság és a rendszeresség.

Ahogy hallgatom, egyre jobban elfog az izgalom. Micsoda mázli, hogy idekerültem!

– Amikor a gyerekek megérkeznek, először is ellenőrizzük őket, hogy nincs-e valami betegségük, például mumpsz, kanyaró, rózsahimlő…

A kutya ekkor vakkant egyet.

– Nyughass, Bruni! – szól rá Pimentel. – Hol is tartottam? Ja, igen, szóval átvizsgáljuk a gyerekeket természetesen az élősködők tekintetében is, mint például bolha és tetű. Fontos, hogy kellő alapossággal végezzük az ellenőrzést, különben megfertőzik egymást, és mire észbe kapunk, az épület máris gócponttá változik. A csecsemőket és a tipegőket átöltöztetjük a bölcsőde fehér ruháiba, a két és fél évesnél idősebbek pedig kötényt kapnak.

A kutya elkezd felugrálni a lábára. Pimentel ezúttal nem szól rá, hanem a karjába veszi.

– Bár egykor zsidó intézményként indultunk, később a nem zsidó gyerekek előtt is megnyitottuk kapuinkat. Az, hogy a németek most arra kényszerítenek bennünket, hogy ismét kizárólag zsidó bölcsődévé váljunk, nemcsak az eddig idejáró gyerekeket érintette kellemetlenül, hanem a nálunk dolgozó nem zsidó gyermekgondozókat is. – A hangja majdnem elcsuklik a felháborodástól, de aztán folytatja. – Az idejáró gyerekek száma ennek ellenére sem csökkent, szóval hálás vagyok, hogy kihúznak minket a csávából…

– Elnézést, igazgatónő – lép be a terembe egy gondozó, az a kedves lány, aki útba igazított. – Csak elég nagy torlódás van a serkézésnél.

– Jó, hogy szólsz, Mirjam. – Pimentel ismét felénk fordul. – A gyerekeket minden reggel kiserkézzük. Tudja valaki, hogy ez mit jelent?

Sieny felteszi a kezét.

– Átnézik a hajukat tetűfésűvel?

– Pontosan.

Mögöttünk kuncogás hallatszik, mire Sieny elvörösödik. Megveregetem a vállát, és rákacsintok, hogy ne vegye fel. A Kattenburgok a világ legjámborabb és legtakarosabb emberei. Náluk alighanem még a tetvek is lábat törölnek és bróchét mondanak, már ha egyáltalán van merszük átlépni a küszöböt.

– A tetvek rendkívül makacs jószágok – folytatja Pimentel. – Épp elég éhes szájat kell etetnünk, nincs szükségünk arra, hogy az élősködők kihasználjanak minket. – Hangosan felnevetünk, és ettől mintha mindenki fellélegezne egy kicsit; reszket némi feszültség a levegőben, hiszen sokunknak ez az első napja itt.

– Ezért minden reggelt serkézéssel kezdünk. Ha egy gyerek hajában túl sok van a kis vérszívókból, az anyjának haza kell vinnie. Ahogy azt Mirjamtól hallhattátok, van egy kis torlódás a bejáratnál. Szeretné valaki felajánlani a segítségét?