Bauer Barbara

Vörös posztó

részlet

Copyright © Bauer Barbara, 2023

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv Hegyi Péter

Szerkesztő Detre Zsuzsa

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó • www.jaffa.hu

ISBN 978 963 475 871 6

Elektronikus változat

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Első fejezet Ma. Budapest, d’Ascoli galéria

A jövőbe vetett hit ereje a múlt nyomán
éled, vagy lesz az enyészeté.

Titkok, homályba veszett képek, elmesélt
és elhallgatott történetek,

hátrahagyott gondolatok örökségéből
összeállt múlt nyomán.

F. D. Bonfini

8:13

A reggeli csók ízét érzem a számban.

Pedig rossz hír hallatán mindig elönt az epe, most is azt kellene éreznem, azt a semmihez sem fogható keserű ízt, amitől a legnagyobb melegben is kiráz a hideg és ami, ha egyszer szétárad, mintha soha többé nem tűnne el. Beleivódik a garatomba, éppen oda, ahol nemcsak nyeléskor, de levegővételkor is emlékeztet rá, mennyire nyomorultul érzem magam.

De most nincs keserű íz. Nyelek is egyet, a nyelvemet odanyomom a szájpadlásomhoz, keresem, de nyoma sincs. Helyette a csók íze incselkedik a nyelvemmel. Ismeretlen csókíz.

De nem csak érzem, rá is gondolok. A csókra. Kávé, pirítós, baracklekvár és még valami oda nem illő íz emlékét forgatom a számban. Hirtelen nem is tudom beazonosítani, de aztán jön egy kép, ami segít. A konyhapulton egy tálban maradt némi wasabis mogyoró előző estéről, és Zoli talán bekapott néhány szemet. Nem is értem, mert nem szereti a mogyorót, a wasabit pedig különösen nem. Az csípte az én szám szélét is, amikor megcsókolt. Pedig nem volt egy hosszú csók, csak amolyan reggeli futó búcsúpuszi, huszonnyolc év rutinja. Megszokott. Diszkrét, a gyerekek miatt, akik, ha véletlenül szenvedélyesebbre sikerült egy pillanat, azonnal cuppogtak, meg húúúztak meg pfúúújoztak. Aztán lassan le is szoktunk a szenvedélyesebb csókokról, és maradt a röpke puszi. Pedig a gyerekek azóta kirepültek, legalábbis kettő biztosan, a harmadik pedig elég kamasz ahhoz, hogy ne érdekelje, ki hová érinti reggel a száját. Ő egyelőre még csak a szobája zárt ajtaja mögé költözött.

A reggeli szeretkezésekről is leszoktunk, már jó ideje, pedig sokáig az volt a nap fénypontja a régi velencei tükör előtt a nappaliban. Korán keltünk, gyorsan ettünk, lassan fedeztük fel egymást, majd kapkodva készültünk a munkába.

Nem is értem, miért ezen gondolkodom, miközben a szívem a torkomban dobog, a gyomrom görcsben, és lassan elnyomja a lekváros pirítós ízét a mégiscsak feltoluló epe.

8:55

Összerándul a szemöldököm. Szinte látom magam, ahogy a bőr gyűrődik a homlokomon, és úgy is marad. Utálok hunyorogni, azt pedig különösen gyűlölöm, amikor az undor, fájdalom, fanyalgás torzítja el az arcom, mert a ráncok arra a napra biztosan mély nyomot hagynak. Most pedig még csak reggel van, így egész nap ráncos leszek. De nincs mit tenni, húzza a görcsölő gyomrom a szám szegletét, magával rántva az egész arcomat.

– Segíthetek?

Először fel sem fogom, hogy a hang engem szólít. Csak akkor eszmélek fel, amikor hozzám is ér. A vállamat fogja, de éppen csak egy perc töredékéig, aztán hirtelen visszarántja a kezét, amint odapillantok. Talán látja, mi zajlik le bennem, és mi van feltörőben. Igen, talán megrémült, amikor meglátta a tekintetemet, mert nem tudja, amit én igen, azazhogy bármennyire is úgy látszik, nem fogok okádni. Mély levegőt veszek, lecsillapítom az érzéseimet. A torkom még szorít, de annak nincs külső nyoma. A ráncokon már nem tudok változtatni, az továbbra is elárulja, mit érzek, de minden mást uralok.

Már mosolygok is. A minden rendben mosollyal. Ez mindig beválik. Azt is tudom, hogyan kell minden rendben nézni, hogy a mosoly hiteles legyen. Mert a kettő csak együtt működik. Fontos, hogy a szem is mosolyogjon. Akkor jó, amikor azt mondják, csillog a szeme. És a hangnak is mosolyognia kell. Máshol kell képezni a vidám hangot, máshol a szomorút. A rémültet is. Most a rémültből jön a hang, át kell irányítanom, mielőtt kiengedem a számon.

– Köszönöm, minden rendben – felelem lassan, hogy minden részlet meglegyen.

De az idegen nem mozdul. Nem tudom eldönteni, hogy nem hallotta, mit mondtam, vagy csak nem fogta fel.

– Nekem nem úgy tűnik – ingatja a fejét, és leguggol. Amikor kérdezett, még állt, talán kissé előrehajolva, de állt, és olyan távolinak látszott, most azonban egészen közel került. Fűszerillatú.

Ekkor nézek körbe. A földön ülök.

Most már nem olyan távoli. Egy fejjel van magasabban az arca az enyémtől. A szemébe nézek, érzem, hogy hunyorgok, fókuszálok, mert nem tiszta a kép. Nincs rajtam a szemüvegem. Csak olvasáshoz kell, és az éleslátáshoz. Már ha valami ennyire közel van hozzám, mint most ez a fűszeres.

Ő viszont nem fókuszál. Inkább méreget, mint aki meg akar fejteni valamit. Erre mondják, hogy fürkésző a tekintete.

Már nem mosolygok, egyszerűen képtelen vagyok rá. Sírhatnékom van, amit nem is értek. Nem borulhatok ki, a földön ülök, ő pedig guggol mellettem, az egyik térde a vállamhoz ér. Tudom, hogy a mosoly éppúgy teljesen szürreális, mintha zokogásban törnék ki. De szó nélkül sem hagyhatom, valamit mondanom kellene.

– Kapaszkodjon belém, felsegítem oda – mutat egy padra, és anélkül, hogy bármit reagálnék, a karom alá nyúl és megszorít.

Forró a keze. Forró, száraz és erős. Az arca pedig még közelebb kerül az enyémhez, bár most nem engem néz, hanem a fogást keresi, a táskámért nyúl, miközben összeszorítja a száját, mintha erőt fejtene ki, pedig könnyedén mozdul. Megfeszül az arca. Enyhén borostás, de ez nem olyan „nem volt kedve borotválkozni” típusú borosta, hanem tervezett. Nem sűrű, és puhának tűnik, ezüstösen csillog. Különösen a szája körül. Ott minden egyes szál másfelé mered és fehér. Az ajka pedig nem is piros, hanem bőrszínű és körös-körül szeplős. Mint a szeme alatt. Ott egészen világos a bőre. A szemöldöke pedig szőke. Valamikor a haja is szőke lehetett, de annak már csak alig látható nyomai vannak. Most sűrű, ősz, szinte fehér, gondosan fésült, talán lehetne rövidebb, mert itt-ott önálló életre kel, ahogy előre hajol, de nem zavarja.

Oldalra pillant, de ahelyett, hogy elkapnám a tekintetem, kérdőn ránézek. Bele az acélos szemébe. Talán kék, de inkább szürke. Ezüstmetál. Extra fénnyel.

– Hideg a kő! – ad magyarázatot arra, hogy miért nem akarja, hogy a földön üljek, és már húz is fel, és mire bármit is reagálhatnék, a padhoz irányít, és úgy ültet le rá, mintha attól tartana, menten eldőlök. Határozottan cselekszik, mégis van a mozdulataiban valami óvatosság.

Mellém teszi a táskámat, áthajolva előttem, miközben beszél.

– Felhívjunk valakit, aki hazaviszi, vagy hívjak taxit? – kérdezi, de válasz helyett a száját nézem. Látszik a fogain, hogy kávézik, valamikor dohányozhatott is. Viszont a szaga megszédít. Van benne valami egzotikus. Bors, kakukkfű, chili, talán egy kis curry is. Pikáns.

Nem is értem, mi bajom van. A szám szélén még mindig a wasabit érzem, az orromban chilit. Vajon hogy csókolhat?

– Jaj, nem, dehogy, elnézést, nem, nem… én! – makogom, mire szembefordul velem, és elmosolyodik. Eddig komoly volt. Kérdezett, fürkészett, cselekedett, újra kérdezett, de most megállt a mozdulatban, néz és mosolyog.

Érzem, hogy fülig pirulok. Nem is tudom, mikor pirultam el utoljára. Nem is tudom, mikor mosolygott rám valaki így utoljára.

Nem is tudom, mikor kerültem padlóra.

Hallom, hogy beszél hozzám, de a saját gondolataim hangosabbak. Nincsenek szavak, csak a fülemben lüktetnek a szótagok, szaporán, hang nélkül. Körbe-körbe száguldoznak, rést keresnek, ahol kitörhetnek, de bent rekedtek.

Megint érzem feltörni a keserű ízt. Mély levegőt akarok venni, de elfogyott. A szemem előtt sötét foltok úsznak, odakinn néma a csend. Pedig a mozgó ajkak néha előtűnnek a ködös kép mögül, de nem hallok. Nem látok. Nem érzek. Távolodik a külvilág, csak én vagyok. Bent maradt a gondolat, a hang, a levegő. A testem rabja vagyok.

– Ezt igya meg!

Odakapom a fejem a megváltozott hang irányába. Egy asszony nyújtja a vizet. Egy igazi néni. Nem minden idős asszony lesz néni, mert ahhoz kell valami más is. Még nem jöttem rá, hogy mi az, de tudom, hogy van. Margitka (a melle fölé tűzött kis tábla árulja el a nevét, és azt, hogy teremgondnok) idős és ráncos. Nagyon ráncos, ilyet nem is láttam még. Több a redő, mint a sima felület. Mintha összegyűrték volna a bőrét. A szája körül is milliónyi apró ránc, és mind az ajka felé tart. Olyan a szája, mint a lufié, miután elkötik. Ráadásul, miután elhallgat, össze is szorítja, mintha attól félne, örökre nyitva marad. A szeme pedig mint két gomb. Mélyen ülő, halvány. Megfakult az évek során, kikoptak belőle a színek.

– Na, ne habozzon, kedves – mondja hirtelen, aztán újra összezárja az ajkait. Még helyezgeti is, mintha rágna valamit, miközben a számhoz közelít a nagy vizespohárral. Ha nem nyúlok érte, még a végén megitat.

Nyúlni akarok, de a karom nem engedi a kezemet.

Vajon miért fog két oldalról a fűszeres idegen? Mellettem ül a padon, az egyik karja a hátam mögött, átfog vele, a másikkal pedig szorít. Ekkor eszmélek csak fel: nekidőltem. Egy chiliszagú vadidegennek.

Fel akarok ugrani, de a lábam megremeg, visszahuppanok, bár szinte alig emelkedtem fel.

– Elnézést – hebegem oldalra pillantva, miközben elhúzódom.

– Semmi baj – ingatja a fejét, és elhiszem neki, mégis zavar a mosolya. Magabiztos. Ő tudja, hogy mi történt, én pedig nem. – Megint elájult…

– Megint? – fordulok felé, de ekkor a fejével a fal felé int, oda, ahonnan korábban összeszedett. A földről.

– Ott konkrétan – bólint gondterhelt arccal. – Most csak a karjaimba omlott – folytatja, és talán még kacsint is. Piszok sármosan, ami rohadtul bosszant. – Szóval, szerintem igyon egy korty vizet, aztán meglátjuk, mitévők legyünk.

Úgy beszél, mintha én nem tudnám, mire van szükségem. Igyak, meglátjuk, legyünk. Majd én eldöntöm, iszom-e, és majd én meglátom, hogy mitévő legyek!

Elveszem a vizet, és az egészet felhajtom. Az idős asszony kiveszi a kezemből az üres poharat, és mint valami nagynéni, megpaskolja a kezemet még mindig összeszorított ajkakkal, végül távozik. Mintha ott sem lett volna.

Körbenézek. Rajtunk kívül nincs más a helyiségben, csak a néni távolodó léptei és egy ajtóval odébb két biztonsági őr, akik időnként felénk néznek. Távolra szemüveg nélkül is jól látok. Még. És csak nagyon távolra, de ezt nem tudom elmagyarázni az optikusnak. Számára csak közel és távol van. Számomra van nagyon közel és nagyon távol is. A kettő között az, amiről ő beszél. Ezért van háromféle szemüvegem, és ez sem elég. És ezért van, hogy időnként egy sincs rajtam, mert nem tudom eldönteni, éppen melyikre lenne szükségem. Tudom, hogy valami állandó megoldást kellene találnom, valami multifókuszálósat, de visszatart az „állandó”. Most két szemüvegcsere között úgy érzem, még nem kell állandó szemüveg, még akkor is így érzem, ha az egyik éppen a kezemben van, a másik a fejem tetején, a harmadik a könyvem mellett, amit éppen olvasnék, és persze mindeközben hunyorgok, mert hát nem látok jól nélkülük. Ezért kellene az állandó. Azóta tudom, hogy megpróbáltam felvenni a telefont szemüveg nélkül, és nem láttam a képernyőn a zöld ikont, csak húzkodtam a kezem, és a tehetetlenségtől szitkozódtam. „A kurva életbe, hogy már a telefont sem tudom felvenni”, mondtam a magamét, amikor meghallottam a „Halló, halló”-t a túlvégen. A legkisebb fiam osztályfőnöke volt. Azért hívott, hogy beszámoljon róla, a fiam rendkívül trágárul beszél. Mondtam neki, nem is értem, hogy lehet ez.

Csak tudnám, miért jutnak ilyen történetek az eszembe!

A táskámért nyúlok, és kiveszem belőle a szemüvegemet.

– Ma zárva van a galéria – zökkent ki a gondolataimból a fűszeres. Még mindig elég közel van ahhoz, hogy érezzem az illatát. Már azt is sejtem, nem a reggeli szaga ivódott be a ruhájába, hanem a parfümjét érzem. Vagy arcszeszt, nem tudom. A férfiaknál ez nem egyértelmű. Ráadásul Zoli nem használ semmit, még a tusfürdője is elég semleges, a hajsamponja pedig mentolos. Ahogy a rágója is. Meg a balzsam is, amit folyton a halántékára ken, hogy felfrissüljön. Gyerekkoromban kínai balzsamnak hívták, ma Doktor Csennek.

Felteszem a szemüvegem, és végre kitisztul a kép. Hú, tényleg idegen. Hunyorogva és ezek szerint félájultan, egészen másnak láttam. Csak a szája körüli fehér szőrszálakra tudtam fókuszálni, az volt elég közel, de most látom teljes egészében. Idősebb, mint gondoltam, és jóképűbb. Nem. Ebben a korban ezt már nem mondjuk. Inkább vonzó. Hm. Ezt meg nem illik mondanom. Mégiscsak egy háromgyerekes, férjezett nő vagyok. Megnyerő? Ahogy mosolyog, talán a joviális is megteszi. Igen, ezt egy magamfajta nő is mondhatja egy magafajta férfira. Szinte hallom anyámat, ahogy elmesélem neki a történteket. Első verzió. Képzeld, anya, elájultam egyenesen egy sármos hatvanas karjaiba. Vagy, második verzió. Képzeld anya, elájultam, de egy joviális úr a segítségemre volt a galéria bejáratánál. Az első verziónál biztosan nem jutnánk el oda, hogy miért ájultam el, és egyáltalán, velem mi van. Egy magamfajta nőnek nyilvánvalóan meg kell fontolnia, hová ájul. Szóval inkább nem mesélem el neki. Már rég leszoktam a mesélésről.

Jut eszembe. Galéria. Az idegenre pillantok, végre arra figyelve, amit mondani akart. Ezt ő is észreveszi, és azonnal folytatja is.

– Csak azt mondtam, hogy ma zárva vagyunk. Két nap múlva nyílik az új kiállításunk, ha van kedve eljönni a megnyitóra, örömmel látjuk, de most hívhatok egy taxit, ha csak másként nem rendelkezik.

Másként nem rendelkezem? Azt hiszem, a fogalmazása okozta megütközésem kiül az arcomra.

– Úgy értem, fel is hívhatunk valakit, de nyugodtan elücsöröghet még itt – teszi hozzá pimaszul. – Vagy akár az irodámban is. Az kényelmesebb. Ha pedig pár falatra lenne szüksége, vagy orvosra…

Nem hagyom, hogy folytassa. Ez már sok. Felemelem a kezem, és ő azon nyomban elhallgat.

– Nem, köszönöm, tényleg jobban vagyok – hárítom, és igazat is mondok. A víz jót tett. Erre a túlzott segítőkészségre pedig nincs szükségem. Nem kell értem aggódni, de mégsem mondhatom neki, hogy csak a klimax vett le a lábamról, nem ő, bármennyire is megnyerő a stílusa. Hogy időnként szédülök, a vérnyomásom csak nyomokban lelhető fel valahol, és ilyenkor csak egy kávé segít. Vagy kettő. Jó erősen, feketén, némi cukorral. Sok cukorral.

– Legalább egy kávét igyon!

– Meghallotta? – szalad ki a számon.

– Megláttam – veszi a lapot. – Látszott a tekintetén, hogy kávé után sóvárog. Kitalálom… – folytatja, és látszólag hezitál. Még az állát is megdörzsöli, tökéletesen alakítva a gondolkodót. A szemöldökét is ráncolja, valamit hümmög is.

Ápolt a keze, hosszúak az ujjai, és karikagyűrűt hord. Látszik, hogy soha nem veszi le. Az évek alatt árkot vájt a bőrébe. Talán kissé szorul is, talán ha akarná, sem tudná lehúzni. Gyűrűstül fogják eltemetni.

Engem is!, villan át a gondolat a fejemen, és a kezemre meredek. Én sem tudom levenni a gyűrűmet. Nem szorít, de már nagyon régen nem jön le. Amióta megbütykösödött az egykor szépnek tűnt kezem. Persze a bütyök nem egyik napról a másikra nőtt oda, hanem szépen lassan terjeszkedett, és akkor sem vettem észre, amikor farsangi jelmezt készítettem az egyik fiamnak, vagy csillámtetkót tettem fel a másiknak, sem, amikor az ágyuk alatt óvszert találtam. Pedig a kettő között sok év telt el. Pedig akkor megállt a kezem a levegőben, ahogy tartottam a tasakot, amiben már nem robbanós cukor volt, hanem az eltelt évek bizonyítéka. Megmerevedett a kezem, láthattam volna a változást, de csak arra tudtam gondolni, hogy a nem olyan régen még pelenkás fiam lassan maga is apa lesz. És arra gondoltam, hogy nem vettem észre, hogy robogott el közben az idő. Hát nem csoda, hogy azt sem vettem észre, hogy időközben az ujjperceim kiszélesedtek.

– Ki is találtam – fejezi be az álla dörzsölését, és ezzel vissza is ránt a gondolataimból. – Feketén szereti, cukor nélkül.

– Feketén, de sok cukorral – nevetek fel önkéntelenül. Hallom magam. Nevetek. Egy órával ezelőtt még nem gondoltam volna, hogy nevetni fogok. Nem is értem, mi ütött belém.

– Na jöjjön, az irodámban van egy remek kávégép, amit még én is tudok kezelni – mondja, és nem hagy az ellenkezésre sem időt, sem helyet. Már indulna is, de az utolsó pillanatban visszafordul, és a kezét nyújtja. – Hacsak nem inná meg inkább itt, mert ha igen, akkor várjon meg, hozom – mondja, de a kezét változatlanul felém nyújtja.

– Már jól vagyok, tényleg – mondom, és fel is állok, hogy lássa, igazat beszélek.

Az irodáig csendben megyünk. Gondosan ügyel rá, hogy mutassa az irányt, mégsem kell mögötte kullognom. Szinte terelget. Mindenkinek odabiccent, egyértelműen magas beosztásban van, és erre nem csak abból következtetek, hogy van irodája, sőt kávéfőzője is, hanem a viselkedéséből. Olyan, mint egy házigazda, ráadásul mindenki felkapja a fejét, ahogy közeledik. A biztonsági őrök talán még ki is húzzák magukat, a takarítónő zavartan odamosolyog, egy karbantartónak látszó férfi előre bólint, úgy tűnik, ezen a reggelen nem először már. A néni, Margitka is felbukkan, vele összemosolyog. Olyan, mint egy nagymama, noha itt dolgozik, amit nem csak abból sejtek, hogy hozott nekem vizet, és névtáblát hord a melle fölött, hanem a viselkedéséből. Ő is otthonosan mozog, akárcsak a főnöke.

Megérkezünk az irodához. Jártam már erre, néhány héttel korábban, de sem a főnökkel, sem a nénivel nem találkoztam. Ebben a pillanatban kilép az irodából egy férfi. Megismer, ahogy én is őt.

– Laura, köszönöm, hogy befáradt. Bizonyára már tudja – néz a mellettem állóra, majd újra rám –, hogy van egy kész koncepciónk, pontosabban, Ádámnak van.

Ádám. Ezek szerint így hívják a fűszerillatú főnököt.

– Megtudhatnám, miről van szó? – kérdezi Ezek szerint Ádám, és bár valóban nem tudja értelmezni a helyzetet, egy pillanatra sem bizonytalanodik el. Egyszerűen csak magyarázatot kér, miközben leplezetlen érdeklődéssel vizslat, ezúttal nemcsak a tekintetével, hanem teljes figyelmével felém fordulva. Kétségtelenül tőlem vár magyarázatot, ami zavarba hoz. Már nem csak egy kávé után sóvárgó nő vagyok a szemében, aki betévedt összeomlani a galériájába.

– Valójában nem véletlenül ájultam a karjaiba – bököm ki. Jesszusom, ennél ostobább dolgot nem is mondhattam volna. Gyorsan mély levegőt veszek, összeszedem magam, státuszomhoz, családi állapotomhoz és koromhoz méltó hangnemre váltva folytatom. – Még nem volt alkalmam bemutatkozni – nyújtom a kezem. Megnyugszom, hogy nem remeg és még csak nem is nyirkos. – Körösi Laura. Én… – kezdem, de nem hagyja, hogy befejezzem a mondatot. Alig észrevehető szünetet tart, mint aki éppen rendezi a gondolatait, igyekszik összeilleszteni a puzzle darabjait. Nyilván sikerül neki, mert örömöt látok átsuhanni az arcán.

– A maga kiállítását rendeztük be tegnap – mondja derűsen, visszautalva arra a fél mondatára, amikor közölte, hogy miért tart a mai napon zárva a galéria. – Kárpáti Ádám – fog rá a felé nyújtott kezemre –, a galéria tulajdonosa és egyúttal művészeti vezetője vagyok, a kollégámat, Szénási Zsoltot, az értékesítési vezetőmet pedig már ismeri – tesz eleget a bemutatásnak. – Nagyon örülök – fűzi még hozzá, és nem tudom eldönteni, hogy ez csak udvariasság, udvariasság valódi örömmel, vagy udvariasság iróniával ötvözve, tekintettel a „belépőmre”.

– Én is! – futjuk a köröket, és érzem, hogy ki akarok lépni belőle. Zaklatott vagyok, már a kávéra sincs szükségem, magától is rendeződött a vérnyomásom. Nem akarok mást, mint megbeszélni a részleteket és menni. Nem haza, ahhoz még nincs erőm. Talán keresek egy parkot, leveszem a cipőmet, és járok egyet mezítláb. Vagy magamba tömök egy egész pizzát. Vagy kimegyek a temetőbe.

Ez utóbbi ötletet azonnal elvetem.

Múlt héten még úgy gondoltam, egyenként átnézzük a festményeket, meghatározzuk a sorrendet, beszélünk a feliratokról, a megvilágításról. Most inkább rábíznám az egészet Ezek szerint Ádámra. Ez jobban tetszik, mint a Kárpáti Ádám. Hogy szólítsam? Ádám? Csak így a keresztnevén? Vagy Kárpáti úr? Mennyivel egyszerűbb, ha valakit tanár úrnak, doktor úrnak, ügyvéd úrnak szólíthatunk. Szóval rábíznám. Ha engem fel tudott mosni a padlóról, biztosan ki tud aggatni a galériájában tizenegy festményt. És akkor nem is kellene megszólítanom. És észrevennem, hogy néz. Ahogy néz. Nagyon néz. Ez az, a hangsúly a mennyiségen van. Nagyon!

– Valójában nem az én kiállításom, azaz én kerestem meg magukat, de a festmények…

– A nagymamájáé – vág a szavamba.

– Majdnem – hadarom, és érzem, hogy a hangom nincs a helyén. Felpréseltem valahová hátra, ettől fejhangon beszélek. Gimis korom óta küzdök ellene, pedig tudom a technikát. Valójában előtte is fejhangon beszéltem, csak senki nem szólt. Gimiben a magyartanárom volt az első, aki felhívta rá a figyelmemet. Mármint arra, hogy merjem kiengedni a hangomat. Ne fojtsam magamba a mondandómat, mint aki azt szeretné, hogy ne is hallják, amit mond. Akkor inkább ne szólaljak meg. Ha viszont hallatni akarom magam, akkor vegyek mély levegőt, és beszéljek messzire, előre. Szóval, mély levegőt veszek, kihúzom magam, úgy folytatom. – A dédnagymamám képei, úgy értem, nemcsak a tulajdona, hanem ő festette őket, de igen, már a nagymamámé mind, mint örökösé. Ó, istenem, ennél azért egyszerűbben szoktam fogalmazni!

– Azt javaslom, igyunk egy kávét, és lássunk munkához – tessékel be az irodájába. Láthatóan érti, amit mondok, a tulajdonviszonyok pedig hidegen hagyják. Inkább a kávéra koncentrál és rám. A kollégájáról már tudomást sem vesz, csészéket készít elő, miközben újra és újra felém pillant. – Jól látom, hogy feszült? – kérdezi, de nem is hagyja, hogy válaszoljak. – Ne haragudjon, ostoba kérdés. Az imént még nem érezte jól magát, taxit akartam hívni, hogy hazaküldjem, pedig hozzánk jött – hirtelen elhallgat, majd széttárja a karját –, lássuk be, nem túl szokványos helyzet – foglalja össze az elmúlt húsz percet, majd a kávégéphez lép, gyakorlott mozdulatokkal feltölti vízzel, előkészíti a cukrot, mindent, amire szükség lehet, aztán rám néz.

– Milyet szeretne? Ajánlhatok egy párizsi csokoládés, édes, ámde erős presszót?

Eltűnődöm, hogy a sok közül miért éppen ezt ajánlja. Vajon ez az ő kedvence, vagy belőlem nézi ki a csokikedvelőt?

– Én a hagyományos ízeket szeretem, de az az érzésem, hogy maga szívesebben inna ilyet – teszi még hozzá.

Hm. Úgy tűnik, biztos a dolgában.

– Szeretem a csokoládét – bólintok, bár érzek valami belső késztetést, hogy ellentmondjak. Nem is tudom, miért. Tetszik a magabiztossága, a határozottsága, de egyúttal zavar is. Irányít, vagy legalábbis kézben tartja a dolgokat. Egyszerre megnyugtató és riasztó.

Nem is kérdez többet, bedobja a kapszulát a megfelelő helyre, és azon nyomban túl is lép a kávé kérdésén. Innentől rutinszerűen cselekszik, miközben már másról beszél.

– Mielőtt még a festményekre térnénk, megkérdezhetem, hogy van-e fogalma róla, miért lett rosszul? Úgy értem, előfordult már máskor is?

– Ha attól tart, hogy bármikor újra elájulhatok, megnyugtatom, nem fogok – felelem nyugalmat erőltetve magamra. – Valójában reggel kaptam egy hírt, egy nem túl jó hírt, és azt hiszem, ez az oka az egésznek.

Nem akarok többet mondani. Talán nem is tudnék. Ha kimondanám, újra hallanám, és azt még nem tudnám elviselni. Talán megint elájulnék, bár még soha nem reagáltam így semmire. Nem is tudom, hogy valaha elájultam-e.

– Nézze, Laura – olyan természetességgel mondja ki a nevemet, mintha már számtalanszor megtette volna. És jól áll neki a nevem, jól hangzik a szájából, jól cseng a hangján, picit összevonja az a-t és az u-t, o lesz belőle. Nem hallottam még így, új értelmet nyer. L(a)(u)ora. Hm. Rövidebb.

A kávé elkészült, de nem törődik vele. Közelebb lép, olyan hirtelen, hogy önkéntelenül hátrálok egy lépést. Erre azonnal megáll.

– A festmények miatt nem kell aggódnia. Nem fog csalódni, akkor sem, ha ránk bízza az elrendezést.

– Ebben biztos vagyok! – vágom rá. Sejtem, hová akar kilyukadni, de nem akarom, hogy elküldjön. Néhány perce még el akartam menni, de már nem akarok. Már nem vonz, hogy mezítláb sétáljak a parkban. Nem akarok egyedül maradni, és hazamenni sincs kedvem.

– Nem tudom, milyen hírt kapott, és nem is tartozik rám, de ha mennie kell, beszélnie kell valakivel, ha bármiben segíthetek, mégiscsak hívhatok egy taxit…

– Nem – vágok a szavába magas hangon. – Nem, köszönöm – folytatom higgadtabban –, nem akarok sehová se elmenni. Tudom, hogy mire van szükségem, és az itt van. Ha most nem lennének itt a festmények, beülnék az autóba, meg sem állnék a nagymamám házáig, ott felmennék a padlásra, és a dédi képei között időznék. Az mindig megnyugtat.

Nem szól. Azt hittem, faggatózni kezd, de meg se rezzen. Miután meghallgatott megfordul, tálcára teszi a kávét, elkészíti a sajátját is, majd szó nélkül, tejjel és cukorral felszerelkezve elindul az iroda közepén álló kisasztal felé.

– Foglaljon helyet – mondja, és leteszi a tálcát, de én nem ülök le.

Eddig körül sem néztem. A helyiség nem nagy, és inkább hasonlít egy otthoni dolgozószobára, mint irodára. Az egyik falon egy hatalmas olajfestmény lóg, számomra ismeretlen eredetű, a másikon a galéria életéből pillanatképek. A polcon könyvek vagy inkább albumok, az íróasztalon ezernyi papír és egy ezüst laptop. Feltűnő a rend. Feltűnő a férfiasság is. Nem macsós, inkább markáns. Domináns. Erős. Minden szürke, olajzöld és fa. Gránitszürke kontúrokkal. A fa pedig sötét, talán dió. Olajos. Amik kilógnak a jól tervezett enteriőrből, azok a nagy íróasztal túlsó végén elhelyezett képkeretek. Kék, fehér és még egy lila is van köztük. Semmihez nem illenek, csak a tartalmukhoz.

– A családom – követi le a tekintetemet.

A szemem két kislányon állapodik meg. Nem lehetnek többek háromévesnél, fodrosak, bűbájosak. Mondanék valamit, de nem megy. Azt mégsem jegyezhetem meg, hogy micsoda bátorság ilyen későn gyereket vállalni. Azt pedig pláne nem kérdezhetem meg, hogy megijedtek-e, amikor kiderült, hogy ketten vannak. Számolok, azzal kalkulálva, hogy nálam legalább öt-nyolc évvel idősebb, azaz amikor a gyerekek érettségiznek, akkor lesz…

– Az unokáim – hallom. Basszus, már nagypapa. Tulajdonképpen én is lehetnék már nagymama. Megkerüli az asztalt, és felemeli a lila keretet. Ekkor látom meg a másik fotót. Egy pár van rajta, a kezükben egy-egy csecsemővel. – A lányom lányai. Tudja, nálunk nőuralom van – nevet fel. Olyan őszinte és természetes nevetéssel, amitől összefacsarodik a szívem.

A torkom is összeszorul, miközben, nem tudom, miért, de valamiféle boldogság tölt el. Mintha egy másodpercre átvillanna rajtam, amit ő érez. De amint jött, rögtön el is illan, űrt hagyva maga mögött, ami egy szempillantás alatt úgy rombol, mintha nem is egy kellemes irodában állnék, finom kávéval a kezemben, egy úriember társaságában, a régen várt napon a galériában.

Megremeg a kezem, és sírás fojtogat. Irigylem a gondtalanságát. Rohadtul irigylem. Még mindig hallom az őszinte nevetését, pedig már rég elhallgatott. De ott maradt a hang a levegőben, emlékeztetve a nyomoromra, amivel alig egy órája vágott tarkón az élet.

Mély levegőt veszek, de úgy, hogy észre ne vegye a küzdelmemet. Van benne rutinom, vagy inkább csak, nos igen, vele ellentétben én azt mondhatom, nálunk férfiuralom van, három fiúval és a férjemmel, ők pedig nem arról híresek, hogy minden sóhajomat értelmeznék. Talán észre sem veszik. Nem talán. Ők nem veszik észre. Férfiak. Ha bajom van, mondanom kell, nem sóhajtoznom. De jobb, ha nincs bajom, mert azzal nem tudnak mit kezdeni. Persze nem azért, mert érzéketlenek, csak hát… férfiak. Anyám legalábbis mindig ezzel zárta le az efféle beszélgetést.

Nézem, ahogy visszateszi a fotót, ahogy megigazítja a másikat, amin ő áll egy nőt karolva. Bizonyára a felesége. A nő a kamerába néz, ő a nőt nézi. Nem azért, mert így állította be a fotós, hanem mert nézni akarja.

A kávé csokoládés, ámde kesernyés ízéről megint a reggeli csók jut eszembe. A rutincsókunk, ami ma reggel más volt, mint a megszokott. Nem azért, mert ketten voltunk, mert a „kicsi” még aludt. Hanem mert én jöttem el otthonról. Sosem én jövök el, én mindig csak kikísérek. Mindig ők mentek, óvodába, iskolába, szakkörre, munkába, klubba, az életbe. Én maradtam, integettem és becsuktam mögöttük az ajtót.

De ma én jöttem el otthonról. És nem mondtam meg, hogy hová. Nem akartam, hogy feleslegesen izguljanak. Milyen hülyeség ez. Így már nem felesleges? Akár el is mondhattam volna?

– Egészen gondterhelt lett az arca – hoz vissza az irodába Ádám. – Jól van?

– Persze – erőltetek mosolyt az arcomra. – Nézze… ööö…

– Ádám – találja ki a gondolatomat, vagy csak feltűnt neki, hogy nem szólítom meg. Nem tudom, hogy mi a bajom az Ádám névvel. Bár inkább a megszólítás zavar, mint a név. Nem szeretem a keresztnevükön szólítani az embereket. Olyan bizalmaskodó. És nem szeretem az olyan neveket, amiknek nincs becézett változata. Zolit is eleinte Zoltánnak szólítottam, hogy érezze a távolságot. Az Ádámnak nincsenek fokozatai. Ő rögtön Ádám és az is marad. Ádika csak akkor lehetne, ha negyven évvel fiatalabb lenne nálam.

Miközben én ostobaságokkal terhelem magam, közelebb lép, így ő is le tud ülni, és engem is hellyel kínál az íróasztalával szemben álló kanapén. Elég nagy, hogy távol üljünk egymástól, de ő nem ül távol. Diszkréten, de mellettem helyezkedik el. Éppen annyira, hogy halljam a légzését, érezzem a fűszeres illatát, amibe most már kávé szaga vegyül, és közelről lássam a szemét. Ráadásul éppen úgy esik a fény, hogy enyhén hunyorognia kell, amitől még inkább olyan, mint aki mindent tudni akar, mint aki éppen a gondolataim közé készül beférkőzni. Mert jól látszik rajta, hogy arra is kíváncsi, amit nem mondok ki. Különösen, ahogy oldalra billenti a fejét, hogy jobban lásson, mintha a rést keresné, amelyen át a tekintete egészen a vesémig hatolhat.

– Rendben – hagyom helyben a nevét.

– Valamit mondani akart – figyelmeztet, majd várakozóan elhallgat.

De nekem fogalmam sincs, hogy mi lehetett az. Csendben maradok, szórakozottan megrázom a fejem, bent tartom a gondolataimat, azokat, amikre emlékszem, és biztosan nem akartam kimondani, megiszom rá a kávét, és ő mindvégig figyel. Várja, hogy megszólaljak.

– Az én koromban már a ki nem mondott szó jó eséllyel feledésbe merül, hacsak nem írom fel valahová – próbálom elütni a kínos pillanatot egy mosoly kíséretében.

Arra számítok, hogy hárít, azt mondja, amit ilyenkor mondani szoktak. Hogy ugyan már, meg hogy hiszen még olyan fiatal, vagy valami hasonlót. De nem mond semmit, csak mosolyog. Sokatmondóan. Mint aki tudja, hogy erre számítok, és éppen ezért hallgat. De akkor ez mit jelent? Egyetért? Pontosan tudja, hogy mit jelent az én koromban, és nem is próbál udvariaskodni, hogy a koromnál jóval kevesebbnek látszom. Biztosan remekül festek a reggeli diagnózis és két rövid ájulás után, ironizálok magamban.

Nem! Nem akarom kimondani a szót sem. Most nem gondolok az eredményekre. Még nem!

Felpillantok rá. Már egyikünk sem mosolyog. Meglep az arca. Már nem hunyorog. A tekintete úgy táncol rajtam, úgy keresi a pillantásomat, mintha a háló túloldaláról a labdát várná, de amikor ránézek, nem üti vissza. Elkapja és tartja. Egyikünk sem pislog. Tudom, hogy tudja, nem egyedül ülök ott, hanem egy csendestárssal, aki folyton befurakodik közénk. Aki folyton emlékeztet arra, amire nem akarok gondolni.

Ekkor váratlanul a csészémért nyúl, ami már üres.

– Amondó vagyok, nézzük meg a képeket. – Mire magamhoz térek, már talpon van, és ugyan nem nyújtja a kezét, mégis felsegít. Vonz.

– Ha jól értem, már látta őket – utalok vissza a kollégája fél mondatára. – Sőt, kész koncepciója van – teszem még hozzá, emlékeztetőül, miközben követem. De megint úgy terel, hogy ne érezzem, valójában előttem megy. Éppen annyival, hogy ne kövessem, úgy tűnjön, ő kísér, pedig nem. Követem. Ügyes.

– És gondolom, hogy a két koncepció egyezik.

– Melyik kettő? – kérdezem, és kicsit hülyén érzem magam, mert folyton elkalandoznak a gondolataim, aminek eredményeképpen nem értem, amit beszél.

– A magáé és az enyém – torpan meg.

– Nekem még nincs – nyögöm ki, de ebben a pillanatban megváltozik az arca. Ekkor jövök rá, mi volt eddig a furcsa. Az amúgy átható és beszédes tekintet, az erős mimikák dacára egy szempillantás alatt képes pókerarcot ölteni. Ahogy most is. Fogalmam sincs, hogy a mondatom megdöbbentette, felháborította, kíváncsivá tette, vagy egyszeriben érdektelennek tart, esetleg gyanakvóvá is válhatna abban a hiszemben, hogy próbára akarom tenni. De mindebből semmit nem látok rajta. Vár. Magyarázatot, én pedig kínosnak érzem a várakozását, így magyarázkodom is. – Nem értek hozzá.

Elindul, anélkül, hogy szólna. Most valóban előttem megy, én pedig követem. Úgy érzem magam, mint a diák, aki nem készült a vizsgára. Pedig semmi okot nem adott, hogy így érezzek. Az arca minden, csak nem beszédes.

Most a hátát látom, egyenes, széles vállát. Sokkal inkább gondolnám tesitanárnak, mint művészeti vezetőnek. Eddig meg sem néztem, mit visel. Az elmúlt fél órában olyan közel volt hozzám, hogy nem is láthattam teljes egészében. Még a selyemsála sem tűnt fel, pedig ki nem állhatom az ilyen darabokat. A férjem letisztult, egyszerű, konzervatív öltözékéhez szoktam. Zakó, farmer, fehér vagy szürke ing. Kizárólag fekete bőrcipővel. Mindössze két gyengéje van: a derékszíj és az óra. Az markáns, drága és látványos. Ezzel szemben ennek az embernek minden részlet fontos. A selyemsáltól, aminek a mintája a nadrágja apró rombuszaira rímel, a cipőig, az órától a szemüvegkeretig. Mert időközben az is előkerült, rögtön akkor, amikor a kiállítóteremhez értünk, és még mielőtt beléptünk… a sötétbe.

Ő szemüveget tesz fel, én hunyorgok, ami persze nem segít, hiszen nem a fókusszal van baj, hanem a fénnyel. De esze ágában sincs felkapcsolni a villanyt. Pedig szinte hallom, ahogy a nagy kart elforgatva, hangos kattogások közepette elönti a fény a helyiséget. Mint a filmekben. Látványosan. De nincs nagy kapcsoló, sem hanghatás. Csak a sötét. És ha nem lett volna elég sötét, hát gondoskodott róla, hogy legyen: becsukja mögöttem az ajtót, és ezzel meg is volt a nagy kattanás. Összerezzenek.

Semmit nem látok. Csak érzem, hogy ott áll előttem, fél karhossznyira. Mozdulni sem merek, mert ha ő is mozdul, megint a karjai között találom magam, és ezúttal nem lenne mentségem.

– Nem is a hozzáértésére gondoltam – folytatja ott, ahol néhány perce abbahagytuk a beszélgetést. Vajon eddig emésztette, amit mondtam? – Hanem a történetre.

Még mindig sötétben vagyunk, és a szemem, mintha csak dacolna velem, nem hajlandó hozzászokni. Otthon sötétben alszunk, koromsötétben redőnnyel, vastag függönnyel, még a tévé készenléti kapcsolóját is kiiktatom, mert az is zavar. Így szoktam meg. Így nőttem fel. Anyám még nálam is rosszabb. Nála még a falak is sötétek a hálószobában, hogy véletlenül se derengjen valami a teljes homályban. De a szemem még ott is hozzászokik egy idő után a fénytelenséghez.

– Laura, ugye ismeri a történetet?

Válasz helyett inkább megkérdezném, hogy miért nem mozdulunk, de nem hagy nyugodni a kérdése.

– Hogy őszinte legyek, nem tudom, hogy mire céloz.

– Nem szoktam célozgatni – vágja rá. – A dédnagymamája meséjére gondolok. Azt nyilván ismeri.

Megszólalni sem tudok, a hallgatásomat pedig válasznak tekinti.

– Laura – szólal meg ismét, ezúttal egészen más hangon. Ezúttal mond a-t és u-t is. Az ember a nevét milliószor hallotta már, most mégis idegenül cseng. Ismeretlen, mégis a lelkemig hatol. Nem is hallom, nem úgy hallom, ahogy a szavak általában elérnek hozzám. A nevem bekúszik a fülembe, és belülről körbejár. Kívül nem is maradt belőle semmi. Kint sötét van és csend. – Ez a maga története is. Lehetetlen, hogy ne ismerje – zúdulnak rám újabb szavak.

– Nagyon fiatal voltam, amikor a dédi meghalt – mondom magyarázatképp, de a sötétben érzem, ahogy levegőt vesz, és szóra nyitja a száját, és szinte azonnal elhallgatok, helyet hagyva a hangjának. Furcsa így vakon beszélgetni egy ismeretlennel. A hangom visszaverődik a mellkasáról, ráadásul nem a szememmel figyelek, hanem a megérzéseimmel, a fülemmel, és nem a testbeszédének hiszek, hanem a légáramlatoknak. A levegőnek, amit elszívott előlem.

– De hiszen itt vannak a festmények, azok mindent elmondanak.

Felidézem a dédi képeit. Határozottan tudom, hogy nem történeteket mesélnek. Olyanok, mint a dédi volt, bonyolult, bohém hangulatok, színek, fények, árnyékok.

– Éppen erről beszélek. Nem értek hozzá. Nekem nem mondanak többet a festmények, mint amit látok a vásznon. Tetszik, vagy nem tetszik. Ennyi. A balettel is ez a bajom. Ha tetszik a mozgás, élvezem az előadást, a látványt, a ruhákat, a díszletet, de ha Rómeó nem áll be az erkély alá, nem tudom, hol tart a történet.

Nem reagál. Abban reménykedem, hogy végre felkapcsolja a világítást. Ez így elég abszurd, vagy inkább bizarr, és érzem, hogy kezdek elveszni benne.

– Miért vagyunk sötétben? – kérdezem, mert egyre jobban nyomaszt, hogy nem látok.

– Mert nem akarom magára zúdítani a kiállítás stációit. Azt szeretném, hogy lépésről lépésre haladjunk. Így pedig különösen.

– Így? Hogyhogy így pedig különösen?

– Ha maga szerint valóban csak vásznak és rajtuk formák meg színek, amiket idehozatott, akkor a következő néhány óra, amelyet együtt fogunk tölteni – elhallgat, csak hümmög, ahogy a megfelelő megfogalmazás után kutat –, nem akarom, hogy azt higgye, eltúlzom a dolgot, de ha eddig mindössze ennyit látott bele, akkor amit most fog, az… sokkoló lehet.

Sokkoló?

Már nem csak kényelmetlenül érzem magam így, vakon, hanem fel is bosszant, ahogy beszél. Csak vásznak és rajtuk formák meg színek. Ironizál, ráadásul lekezelően. Sötétben egészen más benyomást kelt bennem ez az ember, mint világosban. Hát ennyit az előítéletekről, mert hát láthatóan megvezetett a sármja.

– Azt azért nem mondanám, hogy csak vásznak és rajtuk formák meg színek – idézem vissza a szavait éllel a hangomban. Most először hálás vagyok a sötétségért. Felbátorít. Világosban nem lennék ilyen merész. Általában utólag fogalmazom meg, mit kellett volna mondanom. – Ellenben mindenki mással, én ott voltam, amikor ezek a festmények születtek. Nekem sokkal többet jelentenek, mint bárki másnak – hadarom. Egészen belelendültem. – És elég ebből a sötét játékból! Vagy talán nincs áram a galériájában?

– De van – mondja egészen halkan. Ekkor veszem csak észre, hogy én viszont megemeltem a hangomat, mire a monológom végére értem. – Nem akartam megbántani, Laura. Ne haragudjon.

És mintha a szavai megérintettek volna, a bocsánatkérésétől minden rossz érzésem elszáll. Mintha sosem lett volna ott. Sőt, szinte örülök, hogy megbántott, mert így hallhatom ezt a simogató hangot. Minden manírtól mentes, kellemes férfihangot.

– Laura – folytatja. Hihetetlen, ahogy kimondja a nevem. Nem is szólít, inkább minden alkalommal átkarol, vagy megragadja a két vállam, vagy megnyugtat, vagy esetleg… –, a maga múltja nem fér el egy női táskában. Egy hátizsákot cipel. Nehezet, nagyon nehezet. És ha igaz, hogy csak a vásznat és a formákat meg a színeket látja belőle, akkor itt a legfőbb ideje, hogy megismerje a festmények mögötti történetet is. Még mielőtt bajt okoz anélkül, hogy felkészülhetne rá.

Megtántorodom.

– Mostanában mindenütt erről lehet olvasni. Akkor is hat az életünkre a családunk története, ha nem ismerünk minden részletet – folytatja. Nem tudok megszólalni. – Azt mondják, hogy minden döntésünket befolyásolja. Azt hisszük, hogy a mi kezünkben van az irányítás, közben meg mindenbe beleszól a múlt. A párválasztásunkba, a viselkedésünkbe, hogy hogyan élünk – halkan beszél, és gyorsan, mint aki attól tart, esetleg leállítom, és nem lesz alkalma befejezni a gondolatot. – Az egészségünkről nem is beszélve. A felgyülemlett és tudattalanul cipelt terhek megbetegíthetnek. Belülről marnak, pusztítanak vagy éppen elburjánzanak, mint a rákos sejtek.

Szédülök. Sikítani akarok. Kapcsolja már fel valaki a villanyt!, kiáltok, de egyetlen hang sem jön ki a torkomon. És ki ez az önjelölt lélekbúvár?

Nézze, asszonyom, amit az orvostudomány hozzátehet a gyógyuláshoz, az mindössze 15 százalék. A fennmaradó 85 a betegen múlik. Persze ez a 85 százalék az orvostudomány nélkül önmagában nem elég.

Felháborodtam. Álltam a hófehér rendelőben, betűzött a nap, és még egy reflektor is égett a vizsgáló fölött, a szemem előtt mégis fekete felhők gyűltek. Miről beszél az orvos? Áttolja a felelősséget? Még a diagnózisnál is jobban kiborított ez a statisztikai maszlag. Én jól vagyok! Boldog vagyok! Szépen élek, remek házasságban, három gyerekkel, gondtalan egzisztenciával, sportolok, és még arra is odafigyelünk, hogy mi kerül az asztalra. Nem mellékesen nem iszom, és soha nem dohányoztam. Mégis mindössze 15 százalékot vállal az orvos?

A lelki terhek megbetegíthetik. És azt kell mondanom, hogy addig nem is számíthatunk végleges gyógyulásra, amíg ezeket nem teszi le.

Terhek. Nekem nincsenek terheim. Ma már másodjára vágják a fejemhez.

Hosszú folyamat lesz, akárcsak a gyógyítás maga.

Reggel még csókkal búcsúztunk. Reggel még minden rendben volt. A reggel még olyan volt, mint bármelyik. Reggel még úgy terveztem, beugrom az orvoshoz a fehér rendelőjébe az eredményért, begyűröm a táskámba, átfutok a galériába, és sorba rakjuk a dédi festményeit. Két nap múlva megnyitó. Addig még össze kell hangolnom anyámat és a nagyanyámat is. Azt nem tehetjük meg a dédi emlékével, hogy nem vagyunk ott vele mindhárman a kiállítás megnyitóján, ha ő már nem lehet jelen. És reggel még kedveltem az orvosomat. Ő a nőgyógyászom, amióta férjhez mentem. Amióta felmerült a gyerek kérdése. Szerettem az őszinteségét, hogy sosem köntörfalazott, hogy mindig vázolta a legoptimálisabb, de a legrosszabb kimenetelét is a dolgoknak.

De ma reggel nem volt optimális verzió.

És én vagyok a hibás. Én és a lelki terheim. És a kemótól kihulló hajam helyére kenhetem a legkorszerűbb gyógyítást is, ha nem teszek bele a terápiába 85 százalékot.

– Laura.

Haza kellett volna mennem. Akkor rögtön haza kellett volna mennem. Úgysincs otthon senki. Otthon is elájulhattam volna. Otthon is sajnálhatnám magam. Otthon könnyebb lenne pánikolni, végiggondolni, amit a kórháztól a galériáig végiggondoltam.

– Laura!

VAJON MENNYI IDŐM VAN?

– Laura – Ádám ezúttal valóban fogja a két vállamat, ezúttal határozott a-t és u-t mond, miközben mélyen a szemembe néz. Észre sem vettem, hogy időközben valaki felkapcsolt egy lámpát. Nincs erős fénye, valahonnan a hátam mögül érkezik, Ádám arcát derítve. Most látom csak, milyen fehérek a fogai, milyen vakítóan fehér a szeme is az acélos írisz körül. Most nem is ezüstmetál, inkább kék, azúrkék, mint az óceán, ami fölött felhők úsznak, mély árnyalatokat varázsolva az áttetsző vízbe. De az árnyékot a szempillája veti. Eddig észre sem vettem, milyen hosszú. A nők képesek ilyen műszempilláért egy órát is mozdulatlanul feküdni, neki pedig csak úgy odanőtt. Nekem pedig hamarosan nem lesz egyetlen szál sem. Sem szemöldököm. Sem hajam. – Laura, mi történt? – szorítja még mindig a vállamat. Még meg is ráz. Nem durván, inkább csak annyira, hogy visszahozzon a gondolataimból.

Hát jó lenne, ha sikerülne neki, mert engem is összezavar, ami a fejemben történik. Félelem vegyül a haraggal. A szokványos reggel emléke a sokkoló hírrel. Az orvosom reflektor fényében nekem szegezett hangja Ádám sötétből felmerülő mondataival.

– Rákos vagyok.

Kimondtam. Eddig még magamnak sem mondtam ki fennhangon. Alig egy órája tudom, alkalmam sem volt, hogy megtegyem, de nem is kerestem rá lehetőséget. Hívhattam volna Zolit. Vagy az anyámat. A barátnőmet, lelki segélyt, papot, vagy mondhattam volna egy idegennek is. Bárkinek, csak hogy hangosan kimondjam.

– Én nem akartam tapintatlan vagy tolakodó lenni – mondja, és most először látom elbizonytalanodni. Milyen emberi. Sokkal természetesebb, mint az eddigi tökéletessége.

– Semmi baj – most én nyugtatom őt. Sápadt. Meglep, hogy ennyire megviseli. El is tereli magamról a figyelmemet. Látom, hogy felkavartam vele. Talán valami régi emlék. Na, éppen ezt nem akartam. Ezért nem éreztem, hogy bárkivel is beszélnem kellene. A doki is felajánlotta, hogy hívjam fel a férjemet, és várjam meg a kórházban, de nem akartam. Nem akartam, hogy aggódjon. Azt akartam, hogy előbb én emésszem meg. Először én fogadjam el. Én legyek túl az első megrázkódtatáson. Hogy legyen erőm azt mondani, ne aggódj, megoldjuk. Gondoskodunk a gyerekekről. Gondoskodunk arról is, hogy ha rossz vége lesz, ha a legrosszabb forgatókönyv valósul meg, akkor is legyen valahogy. De ehhez a beszélgetéshez reggel nem volt erőm.

– Ez az oka, hogy rosszul volt?

– Nem – rázom meg a fejem. – Úgy értem, nem a rák az oka – rák, rák, rák. Mondhatnék betegséget, kórságot is. – Hanem a rák híre – fejezem be, de látom a tekintetéből, hogy nem érti. – Ma reggel tudtam meg. Egy közönséges rutinvizsgálat eredményeként.

– Saj-ná-lom – formálja a betűket, esetlenül. Szinte én is megsajnálom őt. Mit lehet erre mondani. Itt áll vele szemben egy idegen nő, aki először elájul, felbolygatva a nyugodt reggelt, aztán pedig rázúdítja a baját.

– Én is – mondom zavartan. – Ne haragudjon, nem akartam magára zúdítani, csak az, amit az imént mondott, mármint a lelki teherről, meg arról, hogy mit okozhat… az orvosom is ezt mondta reggel, szinte szó szerint. Mert már okozott. Úgy értem, nem okozhat, hanem okozott, bajt – magyarázom. – Bár fogalmam sincs, hogy mi, mert én jól vagyok. Higgye el, szép az életem, ha nem az enyém lenne, irigyelném – megpróbálom elviccelni a dolgot, mert szinte belesápadt a hallottakba.

Mély levegőt vesz. Tudom, hogy mondana valamit, de már óvatosabb. De nem akarom, hogy óvatos legyen. Hátrébb lép egyet, mintha jobban akarna látni, éppen akkor, amikor én is teszek egy fél lépést hátra.

– Nem tudom, most hogyan él, de anélkül, hogy okoskodni akarnék, azt tapasztalatból mondhatom, hogy nem csak az van hatással az életünkre, amiről tudunk, amiben éppen benne vagyunk.

Lassan beszél, mintha ezúttal nagyon figyelne arra, hogyan is fogalmaz. Lassan egy órája itt vagyok, még bele sem fogtunk a munkába, és igazából azt is elintézhetné nélkülem, de láthatóan időt szán rá, rám. Miért tüntet ki a figyelmével ennyire?

– Ezt nem is értem – suttogom.

– Mindenki csak négy dologról beszél… – kezdi, majd, mint aki azt várja, hogy fejezzem be a mondatot, megáll és kérdőn néz. De én nem tudom befejezni. Fogalmam sincs, mit akar mondani. Nem tudok koncentrálni, és nemcsak a zaklatottságom miatt nem, hanem miatta sem. Mintha az orvosom egyenesen Ádám karjába akart volna lökni. És ha belegondolok, nem is emlékszem, hogy kerültem ide. Gyalog jöttem, de nincs meg az útvonal. Arra sem emlékszem, hogy jutottam le a kórházban a harmadik emeletről. Lifttel vagy a lépcsőházban? Mint egy holdkóros, úgy keveredtem ide. Jó, hogy nem ütöttek el. Rémlik, hogy egyszer dudáltak… igen, már emlékszem, nekiindultam a zebrán, de piros volt. Le is hülyekurvázott egy taxis. – Kapcsolat, karrier, pénz, egészség.

– Hogyan? – ezúttal teljesen elkalandoztam.

– Ha kártyát vetnek, akkor is ezekre kíváncsi az ember – ingatja a fejét, de aztán oldalra billenti, és úgy néz. Tudom, hogy kérdezni fog. – Járt már jósnál?

– Nem – vágom rá. Tényleg nem. – Nem hiszek benne, de azt hiszem, ha hinnék benne, akkor pláne nem mennék.

Meglepi, amit mondok, de nem kérdez rá. A saját gondolatmenete szerint halad tovább.

– A jósnál is mindig ugyanazokra a dolgokra kérdeznek rá az emberek. Általában erre a négyre. Esetleg még a gyerekre, az lehet az ötödik.

– Aha – bököm ki. Igaza lehet.

– De nem csak ez a négy dolog teheti boldoggá, vagy nyomoríthatja meg az életünket.

– Hanem? – kérdezem, de inkább csak udvariasságból. Nem értem, hogy lyukadtunk ki ide. Nem az én világom ez, de ami ennél is jobban zavar, hogy úgy érzem, az övé sem. Vagy ha mégis, az kiábrándító. Nem mintha ábrándoztam volna, tehát nincs miből kiábrándulnom. Tulajdonképpen mindegy is.

– Hanem a múlt. Nem mindegy, hogy éltek a felmenőink.

– Nem mondom, hogy mindent értek abból, amit mond, de érdekes – húzom fel a szemöldököm, mire ő is sóhajt. Micsoda összhang! – De így megdőlni látszik a mondás – teszem hozzá.

– Milyen mondás? – ezúttal ő kérdez vissza, majd hirtelen keresztbe fonja a mellkasán a karját, és terpeszbe áll. Ha eddig inkább tűnt tesitanárnak, mint művészeti vezetőnek, akkor most előlépett személyi edzővé.

De mielőtt válaszolnék, érzem, mint nő bennem a feszültség. Ahogy reggel is. Korábban csak legyintettem, ha valaki ezzel jött nekem, semmi bosszantót nem éreztem benne, akár még én magam is oda-odavetettem, könnyelműen, de még sosem nehezedett úgy rám a mondat, mint ma reggel. Ahogy az orvos kimondta. Ahogy rám tolta a felelősséget.

– Hogy… – kezdem, és azonnal kiszárad a torkom. Egyértelműen és tisztán akarok fogalmazni, keresem a szavakat. – Hogy mindenki a saját sorsáért felel.

Mire a mondat végére érek, összeszorul a torkom. Mintha a légcsövem összelapult volna, mintha valaki erős marokkal ráfogott volna, és a benn rekedt levegő a mellkasomat feszítené. Pattog a fülem.

Ó, de szarul vagyok!

Mosolyt erőltetek az arcomra, az mindig beválik. Mosolygok, és nem szólok. Csak a néma, belső monológom pereg.

Nézzek magamba, vegyem számba, mi nincs rendben az életemben, mit fojtok el, hol nem vagyok őszinte… hallom az orvos szavait. És akkor mi lesz?, kérdeztem volna vissza. Persze most is csak utólag jutnak eszembe a frappáns mondatok. Ha megtalálom a bűnbakot, aki nem lehet más, csak én, akkor felemeli a kezét, és azt mondja, hát sajnálom, ezt jól elintézte magának. És ha nem? Ha nem találok okokat, elfojtásokat, hazugságokat, akkor mit mond? Sajnálom, így nem segíthetünk.

Ez remek.

Fasza kis kelepce.

Könny marja a szemem. Nem bőghetek. De érzem, hogy grimaszba torzul az arcom. Szinte látom magam, az erőltetett mosolyt, ami elég groteszk látvány lehet, miközben remeg a szám széle, és ráncokba gyűrődik a homlokom.

Ránézek.

Amióta kimondtam a mondatot, meg sem szólal, csak néz. Már leengedte a karját, mint aki azt lesi, el kell-e kapnia, vagy összeszedem magam. Hirtelen elmúlik a szorítás, mély levegőt veszek, de olyan hangosan, mint aki a víz alól merült fel. Gondolom, most megkérdezi, hogy minden rendben van-e. Aztán egyetért a mondattal, a váddal, és mint önjelölt lélekbúvár folytatja az elemzést jósokkal, múlttal, kérdésekkel… hirtelen olyan ellenszenvet érzek iránta, hogy legszívesebben megfordulnék és faképnél hagynám. Hogy jön ahhoz, hogy elemezzen? Ha mellékesen pszichológus, akkor adja meg a rendelője címét, de úgysem mennék el hozzá.

A rohadt életbe, hát nem érti senki, hogy velem minden rendben van?!

Ökölbe szorul a kezem. Már kapok levegőt, a fülem sem pattog, csak majd’ felrobbanok. Dobbantanék… valamit tennék, mert szétfeszít a tehetetlenség.

Hogy van-e áttét, még nem tudjuk.

Már a ráké a hatalom. Persze biztosat majd csak a teljes képalkotás után tudunk, de a mammográfia, a tüdőszűrés és a tumormarkerek alapján…

Meg fogok halni.

Hirtelen elmúlik minden feszültség. Lufivá válok. Légneművé. Eltűnnek az indulatok, eltűnik a düh, a félelem, a kétségbeesés. Mi ez?

Megint ránézek. Még mindig nem szól. Nem látom azt a jellegzetes fürkésző tekintetét sem. Egyszerűen csak néz. Mint aki nem akarja megtörni a csendet. Vagy talán hallja a felcsapó hullámokként felhabzó belső monológomat. Ez tartja vissza.

De visszahúzódnak a hullámok. Apályba süllyedek, és ő a szikláról néz. Nem elemez, már nem búvárkodik a lelkemben, csak néz. Már nem is haragszom rá, elmúlt a dühöm. Talán nem is rá haragudtam. Talán senkire nem haragudtam. Talán csak szomorú vagyok. Sajnálom magam. Szánalmas. Magamért aggódom, pedig azokért kellene, akiknek végig kell majd csinálni velem ezt az egészet. Bármi is lesz a vége. És a végét is. A legvégét is.

Húz az örvény, érzem, hogy megint kezdek elveszni benne. Folyékony vagyok, visz magával az áramlat, körbe, körbe és egyre mélyebbre, ahová már nem érnek el a fények. Nincs mibe kapaszkodnom.

– Mit szólna, ha ezzel a festménnyel nyitnánk meg a kiállítást?

A víz alatt a hang másként cseng. Tompa. De az ő hangja erős, és nem tudom, merről érkezik. Mindenhonnan. Áramlik felém, ami azt jelenti, ő is a víz alatt van, velem.

– Laura, nyissa ki a szemét!

Megérzem a leheletét az arcomon. Hirtelen rámeredek. Észre sem vettem, hogy lehunytam a szemem. Hát persze, nem vagyok a víz alatt, nincs örvény, és szilárd vagyok.

Közel hajol, de amint a szemébe nézek, felegyenesedik. Biztosan hibbantnak tart.

– Jöjjön – utasít, bár egyáltalán nem erőszakosan. Valójában kér, kérőszavak nélkül, én pedig engedelmeskedem.

– Itt álljon meg! – mondja, és szelíden megfogja a karom és odébb húz. - Innen a teljes vásznat látja majd. Ezt pedig tegye fel – ezzel a kezembe nyom egy fülhallgatót. Mindvégig háttal álltam a festménynek.

Nem tudom, mire készül, csak azt látom, hogy izgatott. Ez egy egészen új arca. Nem is izgatott, inkább ideges. Izgul. Igen, ez az, izgul, mint aki vizsgázik, vagy egyszerűen csak a véleményemtől tart. Ebben a pillanatban leejt valamit.

– Ideges? – szalad ki a számon. Lehetnék diszkrétebb, de nem tudok uralkodni magamon.

Zaklatottsága egy szempillantás alatt elmúlik. Lelassulnak a mozdulatai, lehajol, és miközben felegyenesedik, rám néz, de ekkor már mosolyog. De nem szólal meg egészen addig, amíg szembe nem fordul velem.

– Igen – feleli egyszerűen és őszintén. – De valójában nem attól tartok, hogy mit fog szólni, hanem azt szeretném, hogy elégedett legyen.

Az ugyanaz, fut át agyamon a gondolat, de hamar rájövök, messze nem ugyanaz. Nem az elégedetlenségemtől tart, hanem az elégedettségemet reméli. Nem is értem, miért, de könnybe lábad a szemem. Míg az első róla szólna, aggodalomról, addig a második rólam, nekem akar jót.

– Miért?

Szóra nyitja a száját, levegőt vesz, de aztán másként dönt, még mielőtt szavakká formálná a hangokat. Vajon azt akarta mondani, hogy miattam? De belelátnék a fejébe! Amikor összerakta a kiállítást, még nem is ismert. Még soha nem találkoztunk. Hiú ábránd lenne azt gondolni, hogy miattam, de jó volt néhány másodpercig azt hinni, hogy de igen. Énmiattam.

Nem firtatom. Talán jobb is így.

A fejemre teszem a készüléket, gondosan a fülemre illesztem. Teljesen rásimul. Ritkán használok fülhallgatót, de ha mégis, az egészen apró, és olyan, amit a fülbe kell dugni. Szeretem a podcastokat, a tartalmas interjúkat, és ezeket általában főzés közben hallgatom, hétvégén, amikor több időt töltök a konyhában, amikor a család uralja a nappalit és a tévét. Ilyenkor jól jönnek a beszélgetések, ami elnyomja a partraszállós-lövöldözős-hogymástnemondjak filmek hangját. Szerettem volna egy lányt, akivel néha csajos mozizást tarthatunk, és a házat suttogós-csöpögős-dallamos filmek hangja is eláraszthatta volna.

Egy leheletnyit még odébb húzom a bársonyos fejeket, és így már teljesen befedik a fülemet. Elmosolyodom. Néma csönd vesz körül, mégis zenét hallok. Lágy hangokat. Talán hárfáét, fuvoláét, hegedűét, nem tudom. Pedig csend van, ebben biztos vagyok. A hang nem a készülékből jön, csupán a képzeletem játéka. A saját zenekarom szól, karmester nélkül, kotta nélkül, szabadon. Sokszor kísért ez a dallam. Emlékszem, a dédinél ritkán volt csend. Régi, karcos lemezeket hallgatott, és olyankor még a tekintette is megváltozott. Ábrándozóvá lett, mosolygott, dúdolt. Kislányként azt gondoltam, valaha bálkirálynő lehetett, és ha zenét hall, biztosan arra emlékezik. És ha lehunyja a szemét, szép ruhát visel, a haja díszes kalap alól bomlik ki, hogy együtt foroghasson a táncolókkal. Néha még ma is hallom a karcos lemezekről szóló dallamokat, de egyre ritkábban. Ahogy a dédi hangja is megkopott. Az is karcos lett, messziről jövő.

L(a)(u)ora. Hogy felejthettem el!? A dédi mondta így.

Ebben a pillanatban Ádám megérint. Ez a fülhallgató valóban mindent kizár. Odakapok, mert látom, hogy mondani akar valamit, de nem hallom, pedig a zenekarom is elnémult. Már csak a nevem visszhangzik a fülemben.

– Utólagos engedelmével megkértem a nagymamámat, hogy adja kölcsön a hangját – mosolyog, bár fogalmam sincs, miről beszél. – Aki a vizet hozta reggel.

– Ő a nagymamája?

– Igen. Nyolcvanhat éves, de egyszerűen nem hajlandó visszavonulni. Unokázik, dédunokázik, de azt mondja, ha nem beszélget eleget felnőttekkel, hamar megöregszik. Mondanom sem kell, a látogatók imádják, ha mesél. Élő történelemkönyv, és hát, sok mindent megélt – mondja derűsen, de aztán látok valamit átsuhanni az arcán. – Sok mindent túlélt – fejezi be a gondolatot.

Egy villanásnyi időre egymásba fúródik a tekintetünk. Beleveszek acélszürke pillantásába, ami ezúttal sokkal lágyabb. Inkább kékesen csillog. Ha eddig olyan volt, mint a víz, aminek a felszínét jégpáncél fedi, most valahol a déli tengereken járunk, és beenged a hullámok közé.

– Készen áll? – kérdezi, és én bólintok. Igen, jövök a hullámok közé, mondanám, de inkább csendben maradok. Ő pedig csak int, hogy tegyem vissza a fejemre a fülhallgatót.

Amikor elkészültem, ránézek. Már én is izgatott vagyok.

– Forduljon meg – olvasom le a szájáról.

Sokszor találkoztam már a festménnyel, mégis, talán most először látom igazán. A dédi jóval azelőtt festette, hogy megszülettem. Mindig csak a falhoz támasztva, félig letakarva pillanthattam meg, a többi között. Emlékszem, egy alkalommal azt mondta, hogy egyetlen szín képes megmutatni a lelkedet. Igen, már biztos vagyok benne, hogy ez volt az a kép. Nem értettem. Most sem értem, de ott, ahol állok, ahová Ádám állított, és ahogy a vásznat nem a padláson beszűrődő, lopakodó fény világítja meg, hanem a színek és a fény együtt hömpölyög, földbe gyökerezik a lábam. Olyan vagyok, mint a festék, éppen úgy terjedek szét. Aztán a csendet felváltja a hang, és ott van velem a dédnagyanyám. Gondolataim kiüresedett helyére érkezik, suttogva szólal meg, aztán felerősödik. Idős hang, a múltból jön. Én pedig csak állok ott, és peregnek a könnyeim.

Tartalom

1. Ma. Budapest, d’Ascoli galéria

2. Brokátlila

3. Ma. Budapest, d’Ascoli galéria

4. Kék rabság

5. Ma. Budapest, d’Ascoli galéria

6. Nehézzöld

7. Ma. Budapest, d’Ascoli galéria

8. Némazöld

9. Ma. Budapest, d’Ascoli galéria

10. Selyemfűszőke

11. Ma. Budapest, d’Ascoli galéria

12. Ködfehér

13. Ma. Budapest, d’Ascoli galéria

14. Krumplihéjbarna

15. Ma. Budapest, d’Ascoli galéria

16. Tintakék

17. Ma. Budapest, d’Ascoli galéria

18. Színleltszürke

19. Ma. Budapest, d’Ascoli galéria

20. Árnyalatok

21. Ma. Budapest, d’Ascoli galéria

22. Ma. Budapest, d’Ascoli galéria

23. Vörös posztó

24. Ma. Budapest, d’Ascoli galéria

25. Tizenegy hónappal később

A kiállított tárgyak listája

Utószó

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Exo – SIL Open Font License
Lora – SIL Open Font License
Source Serif 4 – SIL Open Font License