Budapest, 2021

A mű eredeti címe:

Anne Hart: Agatha Christie’s Miss Marple

The Life and Times of Miss Jane Marple

Copyright © Anne Hart 1985

Published by HarperCollinsPublishers

Fordította: Sipos Katalin

Magyar kiadás © 2021 Lettero Kiadó, Budapest

Minden jog fenntartva.

A könyv vagy annak részlete semmilyen formában – sem elektronikus, sem mechanikus úton vagy fénymásolatban – nem közölhető a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Felelős szerkesztő: Katona Ágnes

Nyomdai előkészítés és tördelés: Formula Stúdió

A borító az angol kiadás alapján készült, © HarperCollins UK.

Borítóadaptáció és előkészítés: Bárdosi Gábor

Elektronikus változat:
Békyné Kiss Adrien

EPUB ISBN 978-615-5685-73-6

MOBI ISBN 978-615-5685-74-3

Nagyon kedves nagynénémnek,
Anita Elliott Bairdnek,
akinek ismeretségét Miss Marple is élvezte volna

ELŐSZÓ

Nagy élvezettel írtam meg ezt az életrajzot Miss Marple-ról, Agatha Christie szeretett, erélyes hősnőjéről, a detektívregényekben főszerepet kapott, figyelemre méltó hölgyek legismertebbikéről. Mondanom sem kell, ennek a könyvnek egyetlen szava sem született volna meg, ha Miss Marple alakját meg nem alkotja egy nagylelkű géniusz, és mérhetetlenül hálás vagyok Rosalind Hicksnek, Agatha Christie lányának, aki volt szíves engedélyezni számomra, hogy édesanyja írásait felhasználhassam ehhez a munkához.

Más életrajzírókkal ellentétben én nem állíthatom magamról, hogy új forrásokat sikerült találnom. Amit ugyanis Miss Marple-ról tudhatunk, az mind benne van abban a tizenkét regényben és húsz novellában, melyek e hölgy kiváló nyomozásairól szólnak. Ennek az életrajznak nem az a célja, hogy ezekből az írásokból kiderítse a gyilkosok kilétét, hanem az, hogy összeszedje mindazt, ami Miss Marple-ra vonatkozik. Remélem, hogy az olvasók legalább annyira fogják élvezni, amennyire én élveztem a megírását. Olvasóim és én a hasonlíthatatlan Agatha Christie-nek tartozunk érte köszönettel.

Hálával tartozom jó néhány embernek, aki bátorított és segített a könyv írása közben. Köszönöm Susan Hart, Nancy Grenville, David Grenville és Percy Janes hasznos tanácsait a kézirattal kapcsolatban, továbbá szerkesztőm, June Mescia kiváló javaslatait és meglátásait.

Anne Hart

1

ST. MARY MEAD

Másokhoz hasonlóan én is megtapasztalhattam, hogy a detektívtörténetek olvasása olyan függőséget okoz, mint a dohányzás vagy az alkohol… fontos, hogy a sztori tartsa magát bizonyos alapvető kritériumokhoz (nem szívesen olvasok például olyat, ami nem az angol vidéken játszódik).

W. H. Auden: „The Guilty Vicarage”

Kínáljon meg egy csésze jó teával, Jane néni, hozzá egy szelet vékony vajas pirítóst, és vigasztaljon a legősibb St. Mary Mead-i emlékével.

Craddock felügyelő, A kristálytükör meghasadt

St. Mary Mead, ez a takaros kis falucska már mindörökre Miss Jane Marple-nak, a kivételes nyomozótehetséggel megáldott vénkisasszonynak az otthonaként marad meg emlékezetünkben. Megalkotója sok-sok éven át teljes természetességgel csapott be minket. St. Mary Mead nem is létezhet Miss Marple nélkül, ahogy Miss Marple sem St. Mary Mead nélkül, hiszen ez a tipikus angol falucska éppen neki lett kitalálva. És a hely meghitt és bájos maradt, noha ezek a kellemes házak és mellékutak majdnem ötven éven át oly sok bűntény helyszínéül szolgáltak. Ezért tehát mielőtt Miss Marple-t bemutatnánk, szükséges, hogy megismerkedjünk St. Mary Meaddel.

St. Mary Mead az egyik London környéki megyében, Downshire-ben található (néha Radfordshire néven szerepel), mintegy huszonöt mérföldnyire délre a fővárostól és húsz-húsz mérföldnyire Market Basingtől, illetve a loomouthi tengerparttól{1}. A divatos tengeri fürdőhely, Danemouth tizennyolc mérföldnyire van Much Benham városától, amely viszont mindössze két mérföldre található St. Mary Meadtől{2}.

A helység múltjáról, nevének eredetéről nem tudunk semmit. Igaz, volt egy eset, ami miatt rövid időre fellángolt a helyiek érdeklődése a faluban fellelhető régiségek iránt: amikor egy jól ismert régész idelátogatott, hogy feltárjon egy régi sírhalmot az Udvarházhoz tartozó birtokon. Kisvártatva azonban kiderült: csak azért jött, hogy ellopja Protheroe ezredestől a György korabeli ezüst sótartóit és a II. Károly korabeli gyümölcsállványt. Egyébként St. Mary Meadben jellemzően nem foglalkoznak a helyi történelemmel; mindennapos tevékenységeik és szórakozásaik mellett nincs idejük turistákat fogadni, és csak a közelmúlt eseményeivel törődnek.

A Gyilkosság a paplakban, ez a korai útikalauz tartalmaz egy érdekes térképet St. Mary Meadről. Az általam közölt térkép ehhez képest csak néhány dologgal egészült ki: bejelöltem, hogy merre van Gossington Hall, illetve Much Benham, és jeleztem az új lakótelep, a Telep helyét, hogy naprakész legyen. A térképről jól látszik, hogy St. Mary Mead kis falu, melynek házai és üzletei a Fő utcán sorakoznak: a vasútállomástól az utca másik végén lévő Kék Vadkan fogadóig. A házak közül háromnak (köztük a paplaknak) a bejárata mellékutcáról nyílik, és innen több gyalogösvény és út vezet a környező erdők és földek felé. St. Mary Mead egyik nagy háza, az Udvarház egy ilyen úton közelíthető meg. A másik nagy ház, Gossington Hall a Lansham úton van, körülbelül egy és egynegyed mérföldnyire északkeletre. Arrafelé az ember elhalad egy újabb házcsoport mellett, félig fagerendákból épült, ál-Tudor-stílusban, torz, vidékies kertkapukkal, és a házaknak olyan neveik vannak, mint Chatsworth. Ezt a telepet az 1920-as évek végén építették, és nem keverendő össze a plebejus lakóteleppel, a Teleppel, melynek tévéantennás házait az 1960-as évek elején húzták fel azokon a szép legelőkön, ahol valamikor Giles gazda tehenei kérődztek.

Szerencsére ezek az új részek a Fő utcától távolabb vannak, és nincsenek szem előtt. Ha mostanában autóval hajtana végig valaki St. Mary Meaden, nagyjából ugyanazt látná, mint negyven vagy ötven évvel ezelőtt. Persze sajnálatos, hogy a halárus a felismerhetetlenségig megváltozott az új panelablakoktól, és az idősebb generáció számára mindig is kész szentségtörés marad a kosárüzletet felváltó, csillogó, új szupermarket („Csupa nagy doboz zabpehely, ahelyett hogy rendes reggelit adnának annak a gyereknek szalonnás tojással”). De azért a falu központi, régi világbeli magja megmaradt, ahogyan Miss Marple szerette nevezni: a templom, a paplak és „az Anna és György korabeli házak kis csoportja”, ahol a falu három, figyelemre méltó vénkisasszonya élt annak idején: Miss Marple, Miss Hartnell és Miss Wetherby.

Kellemes gondolatkísérlet lehet, ha visszaképzeljük magunkat abba a korba. Hol is kezdjük? Talán válasszuk ki találomra az 1935-ös évet: az megfelelő év lesz. Az azt megelőző tíz esztendőben elég sok szokatlan esemény történt errefelé, amit még érdekesebbé tesz, hogy akkoriban mindenki ismert (majdnem) mindenkit. Miss Marple így fogalmazott tizenöt évvel később:

Szóval, mind olyanok voltak, akiknek az apja és az anyja meg a nagyapja és a nagyanyja vagy a nagynénje és a nagybátyja is ugyanazon a helyen élt. Ha egy új ember költözött a faluba, akkor ajánlóleveleket hozott, vagy az ezredtársa volt valakinek, vagy ugyanazon a hajón szolgált, mint valamelyik régebbi lakos. És ha az új ember valóban egészen új volt… valóban idegen… hát akkor nagyon kirítt a társaságból, és mindenki rettentő kíváncsi volt, és nem is nyughatott, amíg ki nem derített róla mindent.

És természetesen Miss Marple, Miss Hartnell és Miss Wetherby voltak azok, akik nem nyugodtak, míg ki nem derítettek mindent,

a jobb napokat látott úri hölgyek […], akik takaros házikókban éltek a templom körül, és ismerték a megye előkelő családjainak minden ágát-bogát, ügyét-baját, még ha ők maguk nem tartoztak is a legelőkelőbb körökhöz.

Persze nem mindenki fogalmazott ilyen udvariasan, ha róluk beszélt: „vén macskák”, „vén szatyrok”, „négy óra harminckor teával egybekötött pletykadélután”. Még Melchett ezredes is, aki idővel Miss Marple egyik legnagyobb tisztelője lett, eleresztett egy ilyen mondatot: „Sok a szóbeszéd, persze, annyi itt a nő…”

A Miss Marple közvetlen szomszédjában lakó Miss Hartnellről a pap ezt a leírást adta: „a napbarnított arcú, edzett, jó kedélyű Miss Hartnell – egyházközségünk szegényeinek réme”. A Miss Hartnelltől további egyportányira lakó Miss Wetherbyről a pap azt írta: „ereiben azonban vér helyett ecet és lúgkőoldat kering”. Ugyanebben a bekezdésben a pap Miss Marple-t is leírta: „ősz hajú, idős hölgy, modora szelíd, már-már alázatos”, majd ezzel fejezte be: „kettejük közül Miss Marple a veszedelmesebb. Méghozzá sokkal.” Bizonyos szempontból helyesen ítélte meg. Miss Marple valóban veszedelmes volt, csak nem mint pletykafészek, amire a pap eleinte gondolt.

St. Mary Mead nagy szerencséjére Miss Marple a falu rettegett vénkisasszony-triumvirátusából hamarosan kitűnt mint első osztályú detektív, akinek kiváló ítélőképessége és zsenialitása a helyi viszonyokon edződött. Miss Wetherby rejtélyesen eltűnt tál garnélája, Miss Hartnell ellopott opál melltűje és az egyházközségi gondnok kettős élete mind előkészületül szolgáltak Miss Marple számára az elkövetkező negyven év gyilkosságaihoz, gyilkossági kísérleteihez, betöréseihez és sikkasztásaihoz, melyek valósággal elárasztották St. Mary Meadet.

Vajon a mindenkit árgus szemekkel figyelő vénkisasszonyokon kívül volt-e St. Mary Meadnek valamiféle uralkodó osztálya? A falusi élet régi rendje szerint a földbirtokosok lettek volna azok, a hagyományosan vidéki családok a nagy házakban. Csakhogy Downshire nem volt jó vadászterületnek mondható, és az Udvarház, valamint Gossington Hall tulajdonosai már a második világháború előtti években is viszonylag frissen ideköltözött emberek voltak. Vagyonosak, az igaz, de szemléletükben és viselkedésükben nemigen különböztek a falubeli középosztálytól.

A „jó masszív, elég ormótlan, viktoriánus” Gossington Hallban a Bantry család élt, kedves és egyáltalán nem beképzelt emberek. Az egyenes természetű, „széles vállú, egészségtől kicsattanó” Bantry ezredes a környék békebírója volt, a The Timest járatta, és szívügye volt az angol birodalom. Felesége, Dolly, ez a szeretetre méltó nő lett Miss Marple egyik legjobb barátnője.

Az Udvarházat, ezt a hatalmas, viktoriánus épületet park és erdők övezték. Ezek az erdők remek helyszínül szolgáltak alibik igazolására időzített gyújtózsinór segítségével, terhelő bizonyítékok elásására, továbbá Miss Marple sziklakertjéhez való kövek kiemelésére. És az Udvarházhoz tartozó, lakatlan északi kapuslak épülete is fontos szerepet kapott: kiválóan lehetett onnan névtelen telefonhívásokat indítani.

Az Udvarház leginkább a mindenki által utált Protheroe ezredes otthonaként híresült el, a Gyilkosság a paplakban-nak köszönhetően. Protheroe idejében még komornyik nyitott ajtót, és a ház szárnyaiban népes személyzet jött-ment: házvezetőnő, szobalány, szakács, konyhalány, inas és sofőr. Protheroe ezredes hirtelen halála után az Udvarházra rossz idők következtek. Árulni kezdték, de sem eladni, sem kiadni nem sikerült, míg „egy vállalkozó négy lakásra osztotta, bevezette a központi fűtést, a területet pedig a négy lakó közösen használhatta”.

A kereszteződésben, félúton az Udvarház és Gossington Hall között áll a templom. A pap így emlegette: „a mi kis templomunk”, és büszkén hozzátette, milyen szép a templom szentélyrekesztője, s van „néhány igen szép, régi mozaikablakunk, és maga a templom is figyelemre méltó, régi épület”.

Néhány falubéli – általában az újonnan jöttek – nem az anglikán egyházhoz tartozott, hanem másféle hiten volt: akadt, aki a spiritizmussal kacérkodott, más az Oxfordi program nevű keresztény szekta követője lett (mint az ifjú Ted Gerard, aki bevallotta, hogy sikkasztást követett el), illetve voltak wesleyánusok is („a lelkészük nem engedte, hogy a kislánya fogszabályozót viseljen. Azt mondta, Isten akarata, hogy kiálljanak a fogai”). A falu lakosainak zöme azonban megbízhatóan anglikán volt, ha nem is harcosan az. Miss Marple egy ízben erről így beszélt: „persze St. Mary Meadben, a falumban meglehetősen a templom körül forog minden”; és valóban, a hívek, különösen a nők, rengetegféle szervezetben, akcióban és tevékenységben vettek részt. Ott volt a Nőegylet, mely állandó csatározásban állt a körzeti védőnővel és az iskola igazgatónőjével; volt az Anyák Egylete, a Hímzőnők és az egyházközségi jótékonysági bazár; létezett fiú- és lánycserkészet, több korosztály számára; a templomi fiúkórus kirándulásokat szervezett, a Fiúk Klubja krikettmérkőzéseket; volt egy, a Szentírás terjesztésének előmozdítását célzó társaság, a Szent Egyed-misszió, valamint a püspök alapítványa a mélytengeri halászok patronálására; működött a Szent János Mentőszolgálat, a templomhajó-restaurálási alap és az Anglikán Férfiegylet; voltak ezeken felül bizottságok, melyek segélyezték a leányanyákat, a szegényházat és az árvaházat. És így tovább.

Ezekre a nemes ügyekre erkölcsi vagy anyagi támogatást gyűjteni már önmagában is fontos cselekedet volt, és jó alkalom arra, hogy az ember sok mindenkivel találkozzon. Egyik kézben a hivatalos kinézetű kis fekete könyvvel bárhová be lehetett kopogtatni, és például a fegyverszünet napi ajándék pipaccsal az aktuális pletykákat is át lehetett adni, amiért cserébe gyakran értékes információkat kapott az ember. Miss Marple ezt a módszert különösen hasznosnak találta a nyomozásban néhány nehezebb ügy során. Természetesen az efféle gyűjtés közben – mint St. Mary Meadben más alkalmakkor is – előfordultak sajnálatos esetek. Sokáig emlegették „azt a nőt, aki a népjóléti minisztérium megbízásából jött ide, és jótékony célra gyűjtött, és a végén eltűnt, és később kiderült, hogy semmi köze a népjólétihez”, és Mrs. Partridge-ot is, aki a Vöröskeresztnek szánt adományokból saját használatra eltulajdonított hetvenöt fontot.

Az egyházközség sokféle rendezvénye és szervezetei fölött St. Mary Mead lelkésze elnökölt (néha elég kelletlenül). Az idők során többen váltották itt egymást a plébános posztján, de közülük a legemlékezetesebb Leonard Clement tiszteletes volt: a Miss Marple-történetek egyik leginkább szeretetre méltó szereplője, aki a Gyilkosság a paplakban narrátoraként tulajdonképpen szintén írónak mondható. S noha a papot a felesége, az ő zabolátlan Griseldája és a hívek is reménytelenül szórakozottnak és végtelenül naivnak tartották, „a halk szavú, középkorú tiszteletes mindig az utolsó volt, aki bármit is megtudott”, a pap írása arról tanúskodik, hogy meglepően pontos képe volt a falu dolgairól. „Az én koromban az ember általában a legrosszabbra gondol” – írta. Az ember hajlamos úgy tekinteni, hogy a plébános határozatlansága és látszólagos távolságtartása valamiféle védekezés volt, hogy el tudja viselni a rábízott nyáj tagjainak hóbortjait. Jó szívvel kellett tűrnie a fontoskodó női híveket, akik folyton összevesztek a templom díszítésén, s akik karácsonykor meleg zoknit adtak neki ajándékba, hogy ne fázzon a lába az ágyban; tolerálnia kellett egy orgonistát, aki „roppant különösen” viselkedett fiatal lányokkal, majd egy másikat, aki arra panaszkodott, hogy „kórusunk két gyermeke […]az istentisztelet alatt szüntelenül savanyúcukrot szopogatott”; el kellett viselnie azt a jóképű, fiatal káplánt, aki „valósággal elbűvölte a lányokat”, majd egy másikat is, aki „hányta magára a keresztet”, és ez majdnem úgy felbőszítette a híveket, mint az, amikor ellopta a vasárnapi perselypénzt – és akkor még nem esett szó a népszerűtlen presbiterről, akit egyenesen a pap dolgozószobájában lőttek fejbe. Kétségtelen, hogy az egyház szolgájának nem volt egyszerű dolga St. Mary Meadben.

Úgy tűnik, Clement tiszteletes a magánéletben folyamatosan kísértésekkel küzdött. Könnyen elcsábította őt például egy új detektívregény a vasárnapi szentbeszéd megírásától; állandóan sóvárgott, hogy egyen valami rendeset, és mindenekfelett, már-már az illetlenség határát súrolva imádta fiatal feleségét, Griseldát, aki minden volt, csak nem hagyományos lelkészfeleség. Griselda azt állította, hogy középkorú férjét „egy valódi miniszter, egy báró, egy gazdag üzletember, három katonatiszt vagy egy vonzó külsejű semmirekellő” helyett választotta, és hogy a döntését soha nem bánta meg: „annyival kellemesebb érzés, hogy titkolni és szégyellni való bűnnek tekintenek, mint ha egyszerűen csak az x-edik csinos nő volnék valakinek az életében”. Háziasszonynak csapnivaló volt. Egyszer azt mondta: „a rossz koszt meg a bútorokon az ujjnyi por meg a döglött legyek miatt igazán nem érdemes izgatnod magad”. És valóban: ezek az apróságok nem tartották vissza sem a vénkisasszonyokat, sem a teniszpartnereket, hogy Griselda rendetlen nappaliját tegyék meg találkozóhelyüknek.

Clement tiszteleteséknek Miss Marple-on kívül még két szomszédjuk volt: Mrs. Price Ridley és Haydock doktor. Mrs. Price Ridley „gazdag, parancsoló modorú özvegyasszony” volt, akinek tip-top háza a paplak kertfalának túloldalán állt. S bár nem vénkisasszony, mégis lelkes résztvevője volt a teával egybekötött pletykadélutánoknak, emellett a gyülekezet oszlopos tagja (a pap őszinte sajnálatára). Clementék másik oldalán Haydock doktor, a helyi körorvos (és rendőrorvos) lakott. „Nemigen ismerek különb embert nála” – írta róla a pap, Melchett ezredes pedig így beszélt róla: „kitűnő szakember. Ha valamit állít, az úgy van.”

St. Mary Meadben időről időre felbukkantak különös jövevények, akik mindig nagy felbolydulást okoztak. Már említettük a szélhámos régészt, aki az Udvarháznál akart ásatást végezni. Egy másik hasonló példa volt Mrs. Spenlow. Ezt a kétes múltú hölgyet nem sokkal azután, hogy St. Mary Meadbe jött lakni, holtan találták a kandallója előtt a szőnyegen: megfojtották egy mérőszalaggal. Aztán itt volt Rex Sandford, ez az ártalmatlan fiatal építész, aki a jövetele után egy hónappal máris gyilkosság gyanújába keveredett. Ide jött lakni az egyik Tudor-utánzatú házba a különcködő Basil Blake is, s hozta magával zajos hétvégi vendégeit meg egy állandóan itt-tartózkodó, platinaszőke hölgyet.

Két másik jövevény is felkavarta az állóvizet, akiknek háza szerepel a Gyilkosság a paplakban térképén: Lawrence Redding és Mrs. Lestrange.

Lawrence Reddingről Miss Wetherby ezt mondta: „igazán jóképű fiatalember”, mire Miss Hartnell így reagált: „Laza erkölcsű! Mint a fajtája. Művészemberek! Párizs! Modellek! Ruhátlan képek!” A pap a fiatal művésznek szívességből átengedte műterem gyanánt a kerti fészerét, ahol aztán minden beigazolódott, Miss Hartnell legrosszabb sejtései is. De a beszélő nevű Mrs. Lestrange-ről senki nem tudott kideríteni semmit, még Miss Marple sem, s ha a hölgy exférje nem titokzatos körülmények között halt volna meg, titkát a mai napig homály fedné.

Mrs. Lestrange háza, a Little Gates korábban egy hajdan Indiában szolgáló ezredesé volt: az efféle, gyarmatokról hazatelepülő embert sokkal könnyebben befogadták. St. Mary Meadben nem is egy házban lehetett sárgaréz asztalkákat meg burmai bálványokat találni: a The Larches nevezetű házban lakott Vaughan őrnagy, Simla Logde-ban pedig Wright ezredes. A teherhordó, a tigris, a chota hazri, a szafari és a kikuju nem voltak ismeretlen szavak a faluban. Ezeket a katonás öregurakat és feleségüket nem is tartották jöttmentnek (értsd: potenciális elkövetőnek). Minden, ajánlólevelekkel érkező és a zászlóalja nyakkendőjét viselő nyugalmazott tisztet, aki St. Mary Meadben akart letelepedni, úgy fogadtak, mint aki „közénk tartozik”.

St. Mary Mead két további fontos lakója volt a bankfiók vezetője és az ügyvéd. Kezdetben Mr. Petherick volt az ügyvéd, „egy keszeg kis ember, aki mindegyre a szemüvege fölött nézgelődött”. Halála után a fia vitte tovább a családi céget, de valamiért sem róla, sem az őt követő Mr. Wellsről nem tudunk meg sokat. Az utóbbi fiáról, az ifjú Ronnie Wellsről pedig csak azt, hogy St. Mary Meadből kivándorolt Kelet-Afrikába, és teherhajójáratokat indított ott a tavakon, de a vállalkozáson elúszott az összes pénze.

A Middleton Bank St. Mary Mead-i fiókja a Fő utca 132.-ben volt. „Hát Joan Croftra emlékszel-e, Duci? – kérdezte egyszer Miss Marple az egyik keresztlányától. – Mindig szivarozott, vagy pipázott az utcán. Egyszer bankrablás volt nálunk, és Joan Croft épp a bankban tartózkodott. Leütötte a rablót, és elvette a revolverét. A bíróságon gratuláltak is a bátorságához.” Sajnos erről a Joan Croftról mást nem is tudunk.

De az idők során Miss Marple több bankvezetőről – és családjukról – is idéz fel emlékeket. Mr. Hodgson például „egyszer egy hajóutazáson megismerkedett egy fiatal nővel, aki a lánya lehetett volna, és feleségül vette”. Aztán volt Mr. Eade, „nagyon konzervatív ember, de talán egy kissé túlságosan szerette a pénzt”. Fia, az ifjabb Thomas Eade lett a család fekete báránya, aki végül Nyugat-Indiában kötött ki. „Akkor tért csak haza, amikor az apja meghalt, és Thomas egy csomó pénzt örökölt. Igazán jól jött neki.” S végül Mr. Emmett, aki rangon alul nősült, aminek az lett a sajnálatos következménye, hogy a felesége „magányosságra volt kárhoztatva, hiszen a kereskedőfeleségekkel – ezt mindenki beláthatja – mégsem tarthatott fenn társadalmi kapcsolatot”.

Semmi kétség, Miss Marple ezt a rá jellemző „ezt mindenki beláthatjá”-t a fejét kissé félrebillentve mondta, „akár holmi nyájas kakadu”, mert hiszen tagadhatatlan, hogy St. Mary Mead két világra oszlott, és hallgatólagos megegyezés alapján sokkal kellemesebb volt a dolgok folyása akkor, ha mindenki megmaradt abban a körben, amibe a Jóisten akarata folytán beleszületett. Lássuk hát a falu térképén azt a részt, amelyre az van írva: Boltok és házacskák, és az embereket, akik itt éltek és dolgoztak!

A Fő utcán a paplakhoz vezető úttal szemben állt a halkereskedés, mely elsődleges helyszíne volt a falubeli hírek cseréjének. Az üzletben az évek során több eladó és árukihordó fiú (utóbbiak mindegyikét Frednek hívták) dolgozott. Kicsit nehéz számba venni az összes Fred nevű ifjoncot, de legalább kettőt közülük be lehet azonosítani: Fred Jacksont, aki a Gyilkosság a paplakban szereplője, és Fred Tylert, akiről Miss Marple mesél a Gyilkosság meghirdetve lapjain. Ezeknek az árukihordóknak két fontos szerep jutott: lányoknak udvaroltak a faluban, illetve a házhoz vitt friss és füstölt heringek mellett ők szállították a híreket is a legfrissebb bűntényről. Amikor a „Gyilkosság méretre” című novellában Palk rendőr nem érti, hogy lehet az, hogy még csak fél órája fedezték fel a holttestet, és Miss Marple máris tud a gyilkosságról, Miss Marple csak ennyit felel neki: „A hal.” Évekkel később az Egy marék rozsban az akkori Fred akaratlan előidézője lesz Miss Marple szobalánya, Gladys szörnyű végének azzal, hogy a lány miatta megy el a faluból másik állásba. Csak remélhetjük, hogy Gladysnek, mielőtt rájött, hogy Fredet ő nem is igazán érdekli, jutott azért pár röpke boldog perc is – talán pont a halbolt feletti, titokzatos kis szobában. A szobácskáról egy ízben Miss Wetherby huncut célzásokat engedett el a papnak, aki azután bánatosan ezt írta: „Most legalább tudom, hova járnak heti kimenőnapjukon a falubeli szolgálók.”

Tartalom

Előszó

1. St. Mary Mead

2. Miss Marple előélete

3. Elkezdődik Miss Marple pályafutása

4. Az 1930-as évek

5. A háború után

6. A négy utolsó eset

7. Milyen volt Miss Marple?

8. Látogatóban Miss Marple otthonában

9. Miss Marple odahaza

10. Miss Marple mozgásban

11. „Unokaöcsém, az író” és más rokonok és barátok

12. Szobalányok, hosszú sorban

13. Miss Marple, a detektív

Miss Marple-bibliográfia

{1} Ez a bájos vidéki városka az 1920-as és 1930-as években kedvelt tartózkodási helye volt Miss Marple közismert kortársának, Hercule Poirot-nak. Lásd A kutya se látta és „A Market Basing-i rejtély” (a Poirot első esetei kötetben).

{2} Noha ezzel talán összezavarjuk az olvasót, szükséges itt megemlíteni, hogy Miss Marple St. Mary Meadje nem azonos azzal a St. Mary Meaddel, mely A titokzatos Kék Vonatban szerepel. Az ugyanis Kent grófságban van.