Renáta W. Müller

Alessandro

Az alvilág hercege

A védelmező c. regény folytatása

ISBN: 978-615-6306-04-3

Renáta W. Müller: Alessandro

©Renáta W. Müller

Szerkesztette: Jánosi Renáta

Borítóterv: Szabó Borka

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/renatawmuller/

Szerző instagram oldala:

https://www.instagram.com/renatawmuller/

Tik Tok: rencsiwmuller

A könyv digitális változata ugyanolyan szerzői jogvédelem alá esik, mint a nyomtatott formátum. Ne tölts le illegálisan e-könyvet, hisz ez a törvénybe ütköző tevékenység megfosztja a szerzőt a munkája után járó honoráriumtól.

Tartalom

Június 5.

Május 22.

Május 27.

Május 28.

Június 4.

Június 5.

Június 12.

Június 14.

Június 16.

Június 17.

Október 6.

Június 17.

Június 25.

Június 30.

Július 3.

Július 6.

Július 15.

Július 17.

Augusztus 21.

Magyarázat:

Június 5.

Pontosan 24 órája, hogy elraboltuk, elhurcoltuk a házba és bezártuk a lesötétített szobába. Azóta, hogy levettük a fejéről a csuklyát, Chris csak egyszer ment be hozzá, hogy vizet és kaját vigyen, egyébként hagytuk, hadd főjön a saját levében. Általában ez a protokoll, ha valaki akarata ellenére élvezi a Bertonék vendégszeretetét. A hosszú, magányos órák alatt, míg a fogoly össze van zárva a saját gondolataival és kétségeivel, a legtöbben a bizonytalanságtól meg is törnek, még azelőtt, hogy egyáltalán elkezdenénk megdolgozni őket. Most azonban kissé más a helyzet, mert én vagyok az, aki nem bír tovább várni. Muszáj bemennem abba a szobába, hogy kezelésbe vegyem a túszomat.

Összedörzsölöm a tenyerem, és elindulok fel az emeletre. Aztán hirtelen megtorpanok, visszafordulok és az öcsém szemébe nézve, eltökélten mondom:

– Fél órára van szükségem, talán annyira sem, és tudni fogjuk, hogy ki tette.

*

Május 22.

Két héttel korábban.

Ismerem a legtöbb gúnynevet, ami gengszter körökben elterjedt rólam, és kijelenthetem, hogy ezek közül az Alvilág hercege messze a legnyájasabb. Aztán ott van még a medve, kicsidon, az örökös, a Nagyfarok Bertone, na meg a sniper. Az utóbbi kettőt nem is bánom, túlzás nélkül állíthatom, hogy lefedik a valóságot. Sandrónak szűk családi körben hívnak, Alessandrónak meg csak anyám, amikor pipa rám valamiért. Azt mondják, a gúnynevek megmutatják, milyennek lát minket a világ kívülről. Lehet benne valami, mert valóban ez az én életem: a család, a biznisz, a pénz és a hatalom. Nincs okom panaszra, bár… nem mintha valaha is lett volna választásom. A pályaválasztás fogalma, mint olyan, nem létezik a Bertone családban. Nálam se úgy történt, hogy a suliban megkérdezte az osztályfőnök: mondd csak, kispajtás, mi szeretnél lenni, ha nagy leszel? Én meg nagy lelkesen azt válaszoltam, hogy: bérgyilkos vagy gengszter. Nem fantáziáltam arról sem, hogy sztriptízbárokat futtatok, ahol a prostik egy százasért szopják le a kuncsaftokat. Vagy, hogy kokót csempészek át a mexikói határon, de hát azzal kell boldogulnunk, amit az élet elénk rak. A sorsom abban a pillanatban megpecsételődött, amikor kibújtam anyámból, és az orvos meglátta a fütyköst a lábam között. A stempli a homlokomra került, ahogy felemelt és szélesen vigyorogva az mondta: Gratulálok, Bertone asszony. Önnek fia született. Igaz, hogy a szüleimnek három évvel később újra megadatott a gyönyör, hogy fiút tarthassanak a kezükben – ekkor született meg ugyanis az öcsém, Chris –, de az elsőszülöttség nálunk vitathatatlan jogokkal és kötelességekkel jár. Ez így működik most a 21. században és ugyanígy volt 1910 környékén is, amikor apám nagyapja, Giuseppe Bertone a testvérével és családjaikkal a nagy bevándorlási hullám idején az Államokba érkezett Szicíliából. A gyökerek mélyre nyúlnak, hisz a családom már az őshazában is a Cosa Nostra tagja volt, és öt generáció óta a Pennsylvania államot és a keleti partot uraló kartell legfelső elitjéhez tartozik.

Apám régebben gyakran mondogatta az öcsémnek és nekem: „Aki oroszlánok közé születik, oroszlánagyarakkal, az ha megszakad sem fog tudni beilleszkedni az antilopok közé. Megpróbálhatja ugyan, de sosem fognak bízni benne. Amint elmosolyintja magát, és kivillannak a hegyes szemfogai, kitör a pánik. A mi világunkban nincs középút. Vagy vadászok lesztek, vagy áldozatok. Melyiket választjátok?”

Ma, felnőtt fejjel már értem miről beszélt. Apám, Emilio Bertone a legnagyobb vadász, akit ismerek. Ő még a régi világ gyermeke. Akkor nőtt fel, amikor még nem léteztek ezek a mai, modern kütyük, bankkártya klónozás, adathalászat, kiberbűnözés… Az ő idejében tradicionális módon, szemtől-szembe végezték el a piszkos munkát, és apám nem az a fajta vezető, aki restellte volna bepiszkítani a kezét, ha a helyzet megkívánta. Világ életében azt az elvet követte, hogy sose adj ki olyan parancsot, amit saját magad ne lennél képes elvégezni. Számomra mindig is ő volt a példakép, a hiteles, erőskezű vezető etalonja. Talán nehéz elhinni egy olyan férfiról, aki egész életében szervezett bűnözésből élt, de nem létezik nála jobb apa. Privát emberként szellemes és jókedélyű, mindig imádta a családját és a vérét adta volna értünk. Egyszer láttam csak igazán megzuhanva, és meggyőződésem, hogy ezen a traumán sosem sikerült igazán túljutnia. Otthon nemigen beszélünk erről, mert apám öccsének, Matteónak a halála egyfajta tabutéma, de a meggyilkolását követő sokk és gyász azóta is sötét felhőként lebeg a családunk felett.

A nagybátyám, Matteo nemigen hasonlított apámra, sem ami a hidegvérűségét, sem ami az ambícióit illette. Második fiúként szerencséjére nem is hárult rá annyi felelősség, mint apámra, de neki még ez is sok volt. Már akkor sejthető volt, hogy nem lesz jó vége, amikor feleségül vette azt a galamblelkű észak-ír lányt, Jane-t. Matteo új életet akart kezdeni, hátat fordítva a klánnak, de nem sokáig élvezhette a szabadságát. A nagybátyám esete tipikus példája annak, hogy mi történik, ha valaki, aki az elitbe születik, megpróbál kibújni a Cosa Nostra öleléséből. Hét láb mélyen a föld alatt végzi. Én épp betöltöttem a tizennyolcat, amikor Matteót és a feleségét brutálisan meggyilkolták, és tisztán emlékszem rá, hogy apámat borzalmasan taccsra tette az öccse halála. Egy percig sem volt kérdés, hogy magához vegye Matteo árván maradt lányát, Ravent, és a saját gyermekeként nevelje fel. Óvta, védte még a széltől is, és azt hiszem, az ő példáját követtük mi is az öcsémmel, amikor apáskodón, túlzottan is védelmezőn álltunk az unokahúgunkhoz. Nem csoda, hogy amikor nemrégiben a DeVito klán rászállt Ravenre és többször is megpróbálták eltenni láb alól, elszabadult a pokol a családunkban. A rettegés és a terror, hogy őt is elveszíthetjük, rányomta a bélyeget az elmúlt évre, és csak miután Harlannak sikerült likvidálni Gianni DeVitót, normalizálódott az életünk.

Apám egészsége már nem a régi, és egyre többször célozgat rá, hogy szeretné megérni az unokái születését. Ráadásul most, hogy az unokahúgom révbe ért, és úgy tűnik, hamarosan hozzámegy ehhez a nagyarc Rafe Harlanhoz, anyám figyelme is megint rám és az öcsémre összpontosul. Az utóbbi időben folyton azzal csesztet hogy házasodjak meg és nemzzek végre utódokat. Az utódnemzéssel még nem is lenne bajom, de az előbbihez nem túlzottan fűlik a fogam. Mindenféle agyzsibbasztó társadalmi eseményre meg jótékonysági összejövetelekre küld, abban a reményben, hogy majd pont egy ilyen alkalmon talál seggbe Ámor nyila. Harminchárom éves vagyok, nem hiszem, hogy le lennék késve bármiről is. Bár… ha tekintetbe vesszük, mennyi a férfiak átlagos élettartama a mi szakmánkban, már túlvagyok az életem jobbik felén. Matteo Bertone még negyvenöt se volt, amikor kinyírták. Az öcsémnek esze ágában sincs megnősülni, nekem meg az utóbbi években se időm, se kedvem nem volt ahhoz, hogy normális kapcsolatom legyen. Random csajokból, futó barátnőkből persze nincs hiány, de most őszintén, vegyem feleségül az egyik lotyót, akivel az éjszakai lokálom hátsó irodájában dugok, csak azért, hogy anyám minél hamarabb unokát pelenkázhasson? Lófaszt! Nem vagyok egy érzelgős pali, nem húzok gyűrűt az összes nő ujjára, akinek beakasztom a lompost, de a házasság az más. A család az komoly dolog, amivel nem viccel az ember.

Szóval nagyon úgy tűnik, hogy anyámék egyetlen reménysége a mihamarabbi nagyszülővé válásra az, ha az unokahúgom, Raven teherbe esik.

Erről aztán egyből eszembe jut egy piszkosul kellemetlen ügy, amit el kell intéznem, méghozzá azonnal. Fel kell hívnom Harlant, hogy elmondjam neki mit sikerült kinyomozni eddig az őrült ex-barátnőjéről.

Már akkor feltűnt, hogy valami rossz hírt kaphattak, amikor még az egész család együtt volt Észak-Írországban, Newcastle-ben és az eljegyzésüket ünnepeltük. Le mertem volna fogadni, hogy valami nem stimmelt, de nem voltak hajlandók elárulni, hogy mi a bibi. Rossz érzéssel hagytam ott őket, amikor hazarepültünk Pennsylvániába, és nem csalt a szimatom. Rafe pár nap múlva fel is hívott, azzal, hogy Kiki, az ex-nője valami kibaszott fenyegető levelet írt Ravennek, amiben azt állítja, hogy terhes. Mármint hogy Harlantól esett teherbe. Arra kért, derítsem ki, hogy a csaj tényleg állapotos-e vagy csak hülyíti őket. Mondanom sem kell, egy hajszál választott el tőle, hogy újra repülőre üljek, átszeljem az óceánt és egy életlen késsel kivágjam ennek a kis pöcsnek a szívét, amiért átbaszta az unokahúgomat és felcsinálta ezt a Kiki nevű lotyót. Rafe tagadja az egészet, és az én szemszögemből nézve ez egy rohadtul egyszerű képlet. Megkérdeztem tőle, hogy megdugta-e a bigét vagy sem. Megesküdött, hogy egy ujjal sem ért hozzá, már legalább két éve, és ha figyelembe veszem, mennyire bele van zúgva a húgomba, még talán hiszek is neki. Így ha a szeplőtelen fogantatás esetét is kizárjuk, akkor vagy az van, hogy ez a Kiki nem terhes, vagy ha mégis, akkor valaki más a szerencsés spermadonor.

Homlokráncolva hívom Harlan számát, közben próbálom kikalkulálni, hogy mennyi is lehet most az idő Newcastle-ben. Öt órával járnak előttünk, szóval olyan tizenegy körül lehet arrafelé. Felkészítem magam, hogy várnom kell, mire felveszi, de meglepetésemre a második csengés után beleszól.

– Sandro?

– Én vagyok, de te meg őrt állsz a telefon mellett vagy mi a bánat?

– Olyasmi – dörmögi, a hangja zaklatott, amitől egyből felmegy bennem az adrenalin.

– Történt valami? Raven hol van? Valami baja van? Ide figyelj, ha történt vele…

– Nyugodj le, Sandro! Semmi baja, alszik. Csak nem akarom felébreszteni, mert eléggé felzaklatták a… dolgok. Az a kurva levél Kikitől egyikünknek sem hiányzott, főleg azok után, amin átmentünk. Legszívesebben megfojtanám azt a nőt.

– De Raven hitt neked? Remélem minden rendben köztetek!

– Persze, minden oké, de akkor is. Tudod, hogy van ez… – sóhajt egy nagyot. – Pont, amikor már azt hittem, magunk mögött hagytuk az összes szart, jön egy ilyen aljas húzás. Megtudtál valamit Kikiről? Mondd, hogy ezért hívsz!

Gondterhelten megvakarom a borostámat. Raven rengeteget szenvedett, és én teljes szívemből kívánom, hogy megtalálja végre a boldogságot Rafe oldalán.

– Igen, azért telefonálok, mert hírem van. Ráállítottam az egyik emberemet, és kiderült, hogy a nő tényleg terhes.

– Bassza meg!

– Várj, mindjárt átküldöm a képet, amit Tito csinált róla.

Gyorsan el is küldöm neki a fotót, amin a csaj nagy hassal látható. Ha nem tizenöt kilós görögdinnyét reggelizett egy darabban, akkor fix hogy gyereket vár. Rafe is erre a következtetésre juthat, mert hallom, ahogy cifrán káromkodik a vonal másik végén.

– Ki az apa?

– Azt meg honnan a picsából tudjam? Szerinted DNS mintát vettem tőle a sarki klotyóban?

– Azt hittem lenyomoztatod.

Esküszöm, kezdi felbaszni az agyam. Az a szerencséje, hogy háromezer mérföld választ el bennünket, egyébként fix, hogy a képébe másznék.

– Azt tudjuk, hogy nincs állandó barátja, de folyton a motoros klubban lebzsel, szóval bárki lehet az apa. Biztosat viszont csak akkor fogunk tudni, miután megszületett a kölyök. De te minek izgulsz ezen, ha egyszer azt mondod, semmi közöd hozzá?

– Nem izgulok, csak… idegesít, na. Azt akarom, hogy egyszer és mindenkorra vége legyen ennek a csesztetésnek. Előre akarunk nézni, érted? És ebbe nagyon nem illik bele, hogy Kiki továbbra is levelekkel meg kamu fotókkal zaklassa Ravent.

– Nem fogja. Ne parázz emiatt, megígérem, hogy odafigyelünk a nőre ezután, és ha kell, magam fogok elbeszélgetni vele.

– Légy észnél, Sandro! A csaj narkós, nem beszámítható. Orvosi segítségre lenne szüksége.

– Értem, hagyd csak rám, gondom lesz rá. Te foglalkozz a húgommal!

– Az unokahúgoddal – válaszolja, és szinte magam előtt látom, ahogy bazsalyog.

Felsóhajtok, és én is elvigyorodom.

– Jobb ha nem szemtelenkedsz, faszikám. Csak vigyázz Ravenre, oké?

– Meglesz.

Leteszem a telefont az íróasztalomra, és hátradőlök a bőrfotelemben. Rajta kell tartanunk a szemünket ezen a drogos spinén. Nem engedem, hogy több gondot okozzon, az hétszentség.

Meglazítom a nyakkendőmet és kigombolom az ingem felső gombját. Szokatlanul feszült vagyok, és még csak meg sem tudom magyarázni, hogy miért. Mintha valami készülőben lenne… valami rossz, váratlan helyzet, amire nincs befolyásom, és ki nem állhatom a kellemetlen meglepetéseket. Szeretem én irányítani az ügyeket. Nem, ez így nem igazán pontos. Szükségem van rá, hogy én irányítsam a történéseket, hogy mindent kézben tartsak, mert ettől érzem magam és a családomat biztonságban. De ez a megmagyarázhatatlan előérzet… mint egy viszketés egy olyan helyen, amit az ember nem tud megvakarni. Rohadtul az agyamra megy.

Kezembe veszem a darts nyilat, és székemmel az ajtó felé fordulok. Az arcom elé emelem, összehúzom a szemem és célzok.

A dolog úgy áll, hogy mindig is kiváló céllövő voltam. Még tinikoromban kezdtem gyakorolni a mesterlövészetet apám egyik vidéki farmján, ahol kevés volt az esély arra, hogy kárt teszek valakiben. Szenvedélyes lövész voltam, és a kiképzőm szerint ígéretes tehetség. A családom tevékenységét ismerve persze szóba sem jöhetett, hogy versenyszerűen űzzem a céllövészetet, így idővel egyéb úton-módon hasznosítottam a tudásomat. A sniper becenév onnan ered, hogy tucatnyi célpontot szedtem le annak idején 1200 yardos távolságból. A nem hivatalos világrekordot a kanadai speciális egység egyik kommandósa tartja, aki Irakban lőtt homlokon egy Al-Kaidás merénylőt 1600 yardról. Ehhez képest az én egyéni csúcsom nem is olyan rossz teljesítmény. Aztán később, ahogy egyre jobban belefolytam a család ügyeibe, kevesebb időm jutott a gyakorlásra. Ahelyett, hogy magam hasaltam volna a tetőn, kezemben az M24-es Remingtonnal, kiadtuk bérbe a hasonló munkákat. De ha arról van szó, még mindig tökön trafálom a cecelegyet is 1000 yardról.

Belélegzek, közben célra emelem a nyílhegyet. Lassan kifújom a levegőt és célzok. Kezem előre mozdul, a lövedék a levegőben suhan, és belefúródik egyenesen a darts tábla piros közepébe. Kilélegzek, a szemem és a kezem továbbra is a célon. Újból levegőt veszek, a karomat magam mellé engedem. Beng. Telitalálat.

*

Május 27.

Kezem megfeszül az ajtófélfán, amibe kapaszkodom, fejem felfelé biccen, ahogy felnyögök. Gatyám a térdemig le van csúszva, és megragadva az előttem térdelő szőkeség haját, csípőmet előre lököm. Vetek egy gyors pillantást az órámra, őrlődöm a kötelességtudat és a gyönyör között. Nem szokásom késve érkezni üzleti találkozókra, de a kurva életbe, melyik férfi lett volna képes nemet mondani egy ilyen ajánlatra? Ritának olyan világbajnok a technikája, hogy nem tudtam ellenállni a kísértésnek, amikor extraként felajánlotta a búcsú-szopást.

– Húzz bele, cicám, nem érek rá egész nap – sziszegem a fogaim között.

Bunkóság, tudom, nem is vagyok büszke magamra, de szorít az idő. Felnéz rám, és mintha sértődöttséget látnék a tekintetében, ami egy szempillantás alatt el is tűnik. Hiába, a csaj vérprofi, és én csak profikkal dolgozom. Régi kuncsaftnak számítok nála, évek óta csak őt hozatom a szállodai szobámba, valahányszor Atlantic City-ben járok, és lazulásra van szükségem. A busás fizetség fejében hajlandó lenyelni a tapintatlanságaimat is.

Rita nyilván érzi a türelmetlenségemet, mert dupla tempóra kapcsol, és úgy jár a feje előre-hátra a farkamon, mint a motolla. Rádolgozik kicsit a fogával is, a melleit masszírozza, és közben epekedőn felpillant az arcomba. Olyan vágyakozón néz rám, mintha élvezné, és meg kell hagyni, elég jól csinálja. Nem vagyok hülye, tudom, hogy nem szerelmes belém, hisz ez puszta adok-veszek kapcsolat kettőnk között, de kevés prosti létezik, aki ilyen tehetséggel tudja imitálni a rajongást, mint ő. Mielőtt nyögve a szájába élvezek, még emlékeztetem magam, hogy dobjak rá neki némi extrát a szokásos tarifára.

– Lezuhanyozom, édes, ha nem bánod – libben el mellettem a szempilláit rebegtetve, miközben a fürdőszobában letisztítom magam.

– Szolgáld ki magad – vetem oda Ritának szórakozottan, de fejben már az előttem álló találkára készülök.

Jelentős érdekeltségeink vannak Atlantic City-ben, számos kaszinó és éjszakai bár tartozik az ellenőrzésünk alá. Gondolatban sorra veszek mindent, amire apám otthon felhívta a figyelmemet. Az utóbbi időben, mióta hanyagoltuk a személyes jelenlétet, elszemtelenedtek az itteni üzlettársaink. Ellenőriznem kell egy új raktárhelyiséget is, úgyhogy leghamarabb holnap este jutok csak haza.

Míg a csaj belép a zuhanykabinba a hátam mögött, megcsörren a mobilom. Gyorsan felhúzom a sliccem, megtörlöm a kezem, és a hálóba megyek. Felkapom a telefont az éjjeliszekrényről és egyből látom, hogy anyám keres. Ez kissé különös, mert nem szokott hívásokkal zavarni, amikor pontosan tudja, hogy üzleti ügyben vagyok távol. Kellemetlen érzéssel nyomom le a zöld gombot, és beleszólok.

– Anya?

Mély sóhaj jön válaszul, amitől feláll a szőr a hátamon. Aztán nehézkesen megszólal:

– Sandro, jó hogy elértelek.

Ismét szünet következik és a kellemetlen megérzésem lassan, de biztosan ideges feszültségbe csap át. Anyám nem egy törékeny virágszál. Mentális értelemben legalábbis nem az. Ő a legvagányabb nő, akit ismerek, számtalan durva dolgot volt kénytelen végigcsinálni apám feleségeként, de sosem zuhant össze. Ha neki nehezére esik kinyögni, hogy mi az ábra, az a világon semmi jót nem jelent.

– Anya, mi a baj? Miért hívtál?

– Egyedül vagy?

Gondolkodás nélkül vágom rá:

– Egyedül. Mi történt?

– Alessandro, meg kell ígérned, hogy nem csinálsz hülyeséget.

Ez az a pillanat, amikor elönt a pánik, mert most már biztosra veszem, hogy marha nagy a gáz. A szívem úgy zakatol, mint a légkalapács, szaporán kezdem kapkodni a levegőt. Az ablakhoz rohanok és kinyitom, hogy friss levegőhöz jussak és kitisztuljon a fejem. Az első, ami eszembe jut, hogy Ravennel történt valami. A gondolatra fuldokolni kezdek. Megölték. De akkor Harlan hívna, vagy nem? Kivéve, ha őt is kivégezték a húgommal együtt. Bassza meg! Vagy az öcsémmel van baj? Úristen, Chris!

– Mi a frász van, anya? Nyögd már ki – bukik ki belőlem meglehetősen nyersen, ami egyébként nem jellemző rám, ha vele beszélek.

– Apádról van szó. Kórházban van, kritikus az állapota… de él – böki ki végre akadozva.

Apám? Mindenre gondoltam, csak erre nem. Emilio Bertone maga a megingathatatlan szikla a szememben. Az erő és tekintély szobra, kiskölyök korom óta. A hajamba túrok, döbbenten meredek magam elé, mert erre a gyomrosra nem voltam felkészülve. A hangom alig akar engedelmeskedni, rekedtesen kérdem:

– Mi… történt? Szívroham?

– Nem az – mondja sötéten, és a hangsúlyából ki tudom olvasni az elképzelhetetlen borzalmat.

Mindketten hallgatunk néhány másodpercig, és mielőtt kimondaná, már tudom, hogy mi következik. Elhaló, fájdalommal teli hangon folytatja:

– Rálőttek a golfpályán. Az intenzíven van a… a St. Andrew’s-ban. Azonnal ide kell jönnöd.

Elhátrálok az ablaktól és vakon lerogyok az ágy szélére. Elszorul a torkom, olyan érzés, mintha egy bazi nagy jégtömb lenne a mellkasomon. Próbálom felfogni és a helyükre tenni anyám szavait, de nehezemre esik elhinni, hogy tényleg ez a valóság. Apámat lelőtték. Hogy a picsába történhetett ez meg? A tudatom mélyén viszont ott egy hang, ami gúnyosan suttogja; ugyan már, Sandro! Miért vagy ennyire meglepve? Hisz nem ugyanez a sors vár mindannyiunkra ebben a szakmában? Salvatore Giuliano, Paul Castellano, Angelo Bruno… mutass nekem egy maffiavezért, aki természetes halált halt! Ugyanez vár rád is! Egy csinos kis 9mm-es a tarkóba vagy éppen egy sorozat a mellkasba és bevégeztetett. De ez akkor is több mint amit képes lennék felfogni. Apa? Az én apám? Hogy lehet ez és egyáltalán ki venné a bátorságot, hogy ilyet tegyen? Épp, hogy kilábaltunk az átkozott szutyokbók, ami a DeVito fattyú merénylete miatt a nyakunkba szakadt, erre most megpróbálják megölni az apámat? Legszívesebben üvöltenék a felháborodástól, de egyelőre az aggodalom bennem még elnyomja a vérszomjat.

– Hogy… hogy van? – nyögöm csontszáraz torokkal.

– Életben van, de… kritikus az állapota – válaszolja anyám, tisztán kiérzem a hangjából, mennyire nehezére esik uralkodnia az érzelmein. – Tudom, mi jár a fejedben, Sandro, de tégy le róla azonnal! Itt van szükség rád, megértettél? – próbál erélyesen szólni, nem sok sikerrel.

Hogy mi jár az agyamban? Bosszú. Iszonyatos, véres bosszú, és minden lélekjelenlétemre szükségem van, hogy ne veszítsem el most a fejem. Legszívesebben hangosan üvöltenék, de kényszerítenem kell magam, hogy koncentráljak, nem csúszhatok szét pont most.

– Chris hol van?

– Itt van ő is a kórházban, Enricóval együtt. Őrzik a kórterem ajtaját, az épületet hermetikusan lezárták – válaszolja anyám, mintegy kitalálva a gondolatomat. – Azonnal haza kell jönnöd, és légy nagyon óvatos!

– Már indulok is – válaszolom, és felállok az ágyról. Előveszem a bőröndömet a szekrényből és fél kézzel kezdem beledobálni a ruháimat. – Add Enricót, beszélnem kell vele! És anya!

– Igen? – szipogja.

– Minden rendben lesz. Megígérem.

Hogy miként, arról fogalmam sincs, de muszáj hinnem benne.

*

Az öcsémet az intenzív folyosóján ülve találom a kórterem előtti széken. A térdén könyököl, hullasápadt arccal mered a földre. Amikor meglát, felugrik, felém lép és ösztönösen átöleljük egymást. Az nem kérdés, hogy meg van zuhanva, ordít róla a kétségbeesés és még valami, ami a dühhöz hasonlít leginkább. Chris mindig is lobbanékony, szenvedélyes ember volt, hajlamos indulatból reagálni az eseményekre. El tudom képzelni, hogy jelen állapotában Kalasnyikovval menne bele az éjszakába, hogy levadássza a merénylőt. Tudom mit érez, mert szívem szerint én is törnék-zúznék, de én nem engedhetem meg magamnak, hogy elveszítsem a fejem. Pláne most, hogy apám magatehetetlen, az idősebb testvér, a családfő szerepe még súlyosabban nehezedik a vállamra.

Megveregetem a hátát, aztán eltolom magamtól, mielőtt túlzottan elöntenének az érzelmek.

– Ezek a mocskok majdnem megölték, Sandro. Hajszál híja volt. 4 órán keresztül volt a műtőben – mondja gyűlölködve, közben a fejét ingatja, mint aki még mindig nem képes felfogni az egészet.

– Rendben lesz, Chris. Nem ismerek senkit, aki nála erősebb lenne. Túléli.

Próbálok lelket verni bele, de látom, hogy nem sok sikerrel.

– Nem tudom, Sandro… nem tudom. Ez durvább bárminél, ami eddig történt. Anyát sem láttam még ilyennek – félrenéz, és megvonja a vállát.

– Bent van nála?

– El sem mozdult mellőle, mióta kitolták a műtőből. Épp hozni akartam neki egy kávét.

– Menj csak, én most bemegyek hozzá. Enrico és a fiúk 24 órában őrködjenek az ajtó és a bejárat előtt! Nem érdekel, ha az orvosoknak nem tetszik, az őrség el nem mozdulhat a helyéről. A kórház biztonsági őreit meg nem akarom még a közelben sem látni. Nem bízom senkiben, amíg ki nem derül, ki áll ennek az egésznek a hátterében.

– Már intézkedtem – bólint feszült arccal. – Minden el van sikálva.

Ez alatt nyilván azt érti, hogy megkente az illetékeseket, mert így mennek ezek a dolgok a köreinkben. Nem mintha akadékoskodásra számítottam volna az orvosok részéről. Nem véletlenül szállították apát pont ide, hisz a Bertonék két évtizede rendszeresen jelentős összegekkel támogatják ezt a kórházat. Nem megszokott, hogy az intenzív osztályon jelen vannak a családtagok, de anyámat – mint a kórház transzplantációs és gyerekosztályának legodaadóbb patrónusát – mégsem próbálták meg eltávolítani apám mellől.

– Jól van, most menj és hozd azt a kávét! A többit megbeszéljük később.

Chris éles pillantást vet az ajtó mellett álló két emberünkre, szavak nélkül figyelmezteti őket, hogy legyenek résen, aztán elindul a kávéautomata felé.

Mélyet sóhajtva nézek utána, és az jut eszembe, hogy szerencsém van az öcsémmel. Sosem volt komoly konfliktus köztünk, nem vette zokon, hogy az elsőszülöttségem miatt a kezdetektől fogva nekem jutott a vezető szerep. Több mint három évvel fiatalabb nálam és olyan szerencsés habitussal, na meg külsővel áldotta meg a mindenható, hogy bárhová is teszi be a lábát, rövid időn belül mindenkit zsebre tesz, a nők meg a lába előtt hevernek. Benne megvan az a természetből adódó lazaság és gondtalanság, ami engem sohasem jellemzett. Nem harcolt velem, nem próbálta meg átvenni a pozíciómat, és nem azért, mert puhány gyerek lenne. Erről szó sincs. Nem ismerek nála lojálisabb testvért és barátot. Egyszerűen arról van szó, hogy neki is megvannak a saját feladatai a kartellen belül, és ő elégedett a rá osztott szereppel. Szerintem kimondottan élvezi, hogy egy csomó kellemetlen dolog és a felelősség nem az ő vállát nyomja. Ettől függetlenül a húzós ügyeket mindig együtt csináltuk végig, és tudom, hogy bármiben számíthatok rá, mert nem ismer félelmet. Sokszor talán túlzottan is vakmerő. Áldás egy ilyen testvér, pláne mert tudom, hogy más, a kartellhez tartozó családokban sok a konkurenciaharc fiútestvérek között. Nálunk ilyen sosem volt, és talán emiatt is vagyunk a legerősebbek.

Egész úton próbáltam felkészíteni magam lelkileg apám látványára, de mégis sokkol, amivel a kórteremben szembesülök. Apám testéből csövek lógnak ki, a mellkasát széles, fehér kötés fedi. A lélegeztetőgép pumpájának monoton hangja és az EKG ütemes csipogása mintha egy-egy éles késszúrás lenne a szívembe.

Anyám háta mögé lépek, óvatosan a vállára teszem a kezem. Felpillant rám, az arca szomorú és meggyötört, de nem sír, amin nem is csodálkozom. Nem is ő lenne, ha a kezeit tördelve hangosan zokogna apám ágya mellett. Feláll és némán, hosszan átöleljük egymást. Keresem a megfelelő szavakat, amivel vigasztalhatnám, de nem könnyű, mert magam is teljesen össze vagyok zavarodva. Bárcsak itt lenne Raven, ő sokkal jobb az ilyesmiben, de még az öcsém is különben kezeli nálam az ehhez hasonló emocionális helyzeteket.

– Helyre jön, anya, meggyógyul, tudom. Ő a legszívósabb pali, akit ismerek – tör ki belőlem végül eléggé idétlenül.

Érzem, ahogy a teste megrázkódik a karomban, és kezdek attól tartani, hogy sikerült mégiscsak megríkatnom. Finoman elhúzódik, és bár a szeme sarkában valóban ott csillog egy árulkodó könnycsepp, a szája bánatos kis mosolyra húzódik.

– Még hogy szívós – szippant egy párat, aztán megtörli az orrát a zsebkendőjével, és a fejét ingatva az ágy felé fordul. – Bárcsak igazad lenne!

Visszaül az ágy melletti székbe és kezét apáéra teszi. Én is leülök mellé, és elfacsarodott szívvel nézem, ahogy a lélegeztetőgép egyenletesen pumpálja a levegőt apám tüdejébe. Anya leverten szólal meg néhány súlyos, csendben töltött másodperc után:

– Mióta Emilio az ujjamra húzta a jegygyűrűt, tudtam, hogy ez bármikor megtörténhet, de tudod, hogy van ez. Az ember igyekszik nem gondolni a legrosszabbra. Amikor megölték Matteót és Jane-t, azt hittem ennél rosszabb már nem lehet. Aztán jött az a szörnyűség Ravennel, és bár rettegtem, hogy őt is elveszítjük, igyekeztem nem kimutatni a félelmemet. Azt hittem végre túl vagyunk rajta… hogy békésebb idők következnek és talán… – lemondóan sóhajt – nem is tudom mit hittem. Hogy nyugodt idillben élvezhetjük idős napjainkat és eljátszadozunk majd az unokáinkkal? Madonna, milyen naiv voltam!

A hangja egyre zaklatottabbá válik, ezért a vállára teszem a kezem.

– Anya. Minden rendbe fog jönni, megígérem.

Keserűen felnevet, és ez a hang, olyan mint egy arculcsapás. Szarul esik.

– Ne légy bolond, Sandro! Hogy ígérhetnéd meg? Hogy ígérhetne bárki is ilyesmit? Nézz apádra, nézd, hova vezet a bosszúállás!

Irritáltan fújom ki a levegőt, mégis mit vár tőlem? Nála jobban senki nem tudja mit kell tennem, mi a kötelességem.

– Jól tudod, hogy nem hagyhatom annyiban. Apa is ezt akarná. Ha gyengeséget mutatunk ebben a helyzetben, mindenki céltáblájává válunk. Ha azt hiszik…

Felemeli a kezét, és erőtlenül leint.

– Tudom, tudom. Pontosan értem miről van szó, de gyűlölöm a gondolatot, hogy veszélybe sodrod magad és az öcsédet. Nem akarom, hogy meggondolatlanul cselekedj, nem veszíthetlek el titeket is.

A hangja elcsuklik az érzelmektől, ahogy fáradtan rám néz. Azt hiszem, még sosem láttam ennyire reményvesztettnek.

– Óvatos leszek, megígérem. És apát sem vesztetted el. Még… nem… – nyelek nagyot, én is kezdem elveszteni az önuralmamat.

– Egyszer a büszkeség lesz a veszted – suttogja, és visszafordul apa felé. – Mindannyiunk veszte.

Ahogy kilépek a kórterem ajtaján, Enricóba botlom. Az arca nyúzott, szeme alatt karikák éktelenkednek, de a tekintete élénk, mindenre elszánt. Míg Chris beviszi a kávét anyánknak, félrevonom Enricót, hogy alaposan kikérdezzem. Suttogóra fogott hangon kérdem:

– Hogy történt? Mindent tudni akarok.

Enrico arca megvonaglik, száját feszesen összeszorítja. El tudom képzelni milyen nyomorultul érzi magát ebben a pillanatban. Apám a család feje, ő pedig a legközelebbi barátja, consigliere, a tanácsadója, a jobb keze az üzleti életben. Az ő feladatkörébe tartozik a családtagok biztonságának a megszervezése is, és most csúfos kudarcot vallott.

– A golfklubban történt. Kint voltunk a pályán, a back nine környékén járt, amikor megtörtént.

– És te hol a faszban voltál eközben? – tör ki belőlem vehemensen.

Enrico nyel néhányat, de a feje azért vörösödik közben. Meglehet, igazságtalan vagyok, de annyi most bennem a harag és a frusztráció, hogy meg sem próbálom visszafogni magam.

– Tudod, hogy milyen, ha fogadásból játszik. Nem tűr meg senkit maga mellett.

Behunyom a szemem és mély levegőt veszek. Igaza van. Apám a golfot – pláne, ha nem csak szórakozásból, hanem fogadásból játszik – ugyanolyan komolyan veszi, mint bármi mást, amit csinál az életben. Rühelli, ha a nyakán lógnak közben. Ismerem őt, heves természet. Hiába állnak közel egymáshoz Enricóval, ha Emilio Bertone azt mondja, hogy húzzon el a halál pöcsére a testőrökkel együtt, akkor csak az nem engedelmeskedik neki, akinek öngyilkos hajlamai vannak.

– Kurva élet – sziszegem a fogaim között.

– A fiúk ott voltak a kocsinál, olyan közel, amennyire csak lehettek, de… – megvakarja kopasz tarkóját, figyelem, ahogy másik keze közben ökölbe szorul.

– De mi?

– Ebben az esetben az sem segített volna, ha közvetlenül mellette állnak.

– Ezt meg hogy érted?

Feldúltan rázza a fejét, majd óvatosan körbenéz, nem hall-e minket valaki, aztán fojtott hangon közli:

– Ez profi munka volt, Sandro. Nem valami kezdő pancser intézte, arra a nyakamat teszem. Nagy távolságról lőtték le. Nagyon nagy távolságról.

Pislogok egy párat, míg emésztgetem az infót.

– Úgy érted…

– Egy orvlövész volt. High tech snipert használt, olyat, amivel nem sokan tudnak bánni.

Leesik az állam, köpni nyelni nem tudok. Még hogy egy örvlövész? De a picsába is, ez az én szakterületem, hogy basznák meg!

– Ho… honnan tudod? – nyögöm.

– Az volt, higgy nekem. Láttam a lövedék bemeneti nyílását, semmi kétség. Ha valaki 100 yardon belülről lőtt volna, azt azonnal kiszúrom, nem menekülhetett volna el. De nem volt ott senki, érted, egy rohadt árnyék sem! Messziről jött a lövés, megesküszöm rá, Sandro.

Megkapaszkodom a falban, úgy érzem megfordul velem a folyosó. Mi a jó büdös szar folyik itt? Nem bírom felfogni, hogy egy orvlövész lőtt rá apámra. Megragadom Enrico vállát és félig sokkos állapotban hadarom:

– Vissza… vissza kell mennem oda. Kell, hogy valamilyen nyoma maradjon, muszáj. Tudod, hogy melyik irányból jött a lövés?

– Rico látta, ő volt a legközelebb. A lövés a bal oldalán érte apádat, így csakis a park észak-nyugati, cserjés része felől érkezhetett. Vissza akartam menni, hogy szétnézzek, de nem tudtam. Itt kellett maradnom biztosítani a kórházat, megszervezni az őrséget.

– Jól van… oké, oké. Megoldom – túrok bele a hajamba.

– Sandro, én… jobban kellett volna vigyáznom. Az én hibám, résen kellett volna…

– Hülyeség – állítom le, mielőtt túlzottan belemerül a bűnbánatba. Nem az ő hibája, hisz csak azt tette, amit apám parancsolt neki. És egyébként is, egy mesterlövész golyója ellen nincs menekvés, ezt én tudom a legjobban. – Nem te tehetsz róla, de most kapd össze magad, mert szükségem lesz rád. Azt akarom, hogy senki, de még egy kibaszott fing se juthasson be apámhoz a tudtom nélkül. Csak anyám, Chris és én, világos? – Bólint. – Motozzatok meg minden orvost és ápolót, aki beteszi ide a lábát. Tudni akarok még a legkisebb változásról is. Nem viccelek, Enrico. Apám élete hajszálon függ. Nem hibázhatunk.

– Még egyszer nem fogunk – válaszolja eltökélten.

Amint befejezem Enricóval, még egyszer visszamegyek a kórterembe, de a látvány ugyanúgy taccsra tesz, mint az első alkalommal. Homlokon csókolom anyámat, aki zsibbadtan mered apám holtsápadt arcára, nem is reagál a kérdésemre, hogy szüksége van-e valamire. Chris mellette marad, én meg elindulok, hogy megkeressem apám kezelőorvosát. Tudni akarom, hogy pontosan mi az ábra.

Dr. Rosato, a negyvenes, erősen őszülő doki borús képpel fogad és hellyel kínál az irodájában. Régről ismerjük egymást, az apja apámnak dolgozott és ellenszolgáltatásként az odaadó munkájáért gyakorlatilag a Bertonék finanszírozták a fia orvosi egyetemi tanulmányait. Mélyen le van kötelezve a családomnak, így szemernyi kétségem sincs afelől, hogy apám orvosilag a lehető leggondosabb kezekben van. Egyenesen a közepébe vágok, nincs se időm, se kedvem a köntörfalazáshoz.

– Ki vele, doki, mik apám esélyei? Túléli?

Mély levegőt vesz, látszik rajta, hogy nehezére esik felvilágosítani a helyzetről, és ez nem túl jó jel.

– Nos, don Bertone állapota jelenleg stabil. A lövedéket sikerült eltávolítanunk, nem is ezzel van a gond, hanem… – gondterhelten megvakarja a homlokát –, a helyzet az, hogy a műtét közben bonyodalmak léptek fel.

– Miféle bonyodalmak?

– Don Bertone életkorát és a súlyos megrázkódtatást tekintetbe véve sajnos nem meglepő, hogy akut miokardiális…

A szemöldökömet ráncolom, és fenyegetően sandítok rá. Mit húzza itt az idegeimet a latin halandzsájával? A mimikám marhára egyértelmű lehet, mert megköszörüli a torkát és egyből átvált érthető nyelvezetre.

– Szívinfarktust kapott műtét közben. Sikerült stabilizálnunk az állapotát, de az elkövetkezendő néhány nap sorsdöntő lesz a számára. Megteszünk mindent, ami emberileg lehetséges, de a lövés miatti sebesülése legyengítette a szervezetét, és ez jelentősen rontja az esélyeit a felépülésre. Sajnos jelenleg nem tehetünk ennél többet érte. Várnunk kell és reménykedni, hogy a teste megbirkózik a dupla terheléssel.