A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

M. J. Arlidge: Love Me Not

Published by Michael Joseph, London, 2017

Fordította: Turcsányi Jakab

A borítót tervezte: Malum Studió | Szabó Vince

Tördelte: Gelányi Mariann

Original English language edition first published

by Penguin Books Ltd, London

Text copyright © M. J. Arlidge 2017

The author has asserted his moral rights

All rights reserved 2018

Hungarian translation © Turcsányi Jakab, 2018

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2018

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-647-7

Kiadja a Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Első fejezet

7.05

Southampton vérvörösen derengett. Friss őszi reggel volt, a talaj még ropogós a fagytól, de már meleg fény kúszott a város fölé, ahogy a nap felbukkant a látóhatáron. Elképesztően gyönyörű látvány volt, és Sonia Smalling mosolyogva hajtott végig a csendes vidéki úton. Az ilyen napokon tud igazán örülni az ember az életnek.

Sonia már majdnem tíz éve dolgozott Southamptonban, de sohasem akart ott lakni, jobban szerette a falusi élet nyugodt, nem rohanós ritmusát. Ashurst mellett lakott, a New Forest peremén, és semmit sem élvezett úgy, mint egy kora reggeli sétát a kutyáival. Thomas, a férje gyakran vele tartott, és időnként a fiúk is, amikor sikerült őket kicsalogatni az ágyból. A nap még alacsonyan állt az égen, ragyogó időnek ígérkezett arra, hogy a szűk erdei ösvényeket járja a két ír szetterrel, de Soniának ma le kellett mondania erről az élvezetről. Új srácok érkeznek, és korán bent akart lenni az irodában, hogy minden simán menjen.

Nem volt nehéz ingázni, bár az A336-on elkerülhetetlen a nagy forgalom, de amikor Sonia így végigrepesztett a vidéki utakon, tökéletesen boldognak érezte magát. A kedvenc rádióállomása szólt, a fűtést a maximumra állította, és elégedetten hallgatta az új Audi motorzúgását. Rá nem jellemző módon ezúttal nem érte be az alapmodellel, hanem rászánta a megtakarítását a sportos változatra. „Hadd éljek egy kicsit”, érvelt a némiképp csodálkozó férjének.

Szabad volt előtte az út, rálépett a gázra. A fagy ellenére jól tapadtak az abroncsok, és a kocsi felgyorsult. Az órára nézett – 7.05 – és rájött, hogy ma a szokottnál is korábban fog beérni a munkahelyére. A főnök végre leszállhat róla.

Visszairányította a tekintetét az útra, és azonnal megdermedt. Egy nő állt közvetlenül előtte, kiabálva és hadonászva. Sonia ösztönösen beletaposott a fékbe, de tudta, hogy elkésett – el fogja ütni a nőt és ő lesz a hibás, mert túl gyorsan hajtott. Abban a néhány értékes másodpercben már látta maga előtt az egészet – a szörnyű ütközést, a roncsolt testet –, de hatalmas meghökkenésére a kocsi hirtelen megállt, centiméterekre a rémült nőtől.

Sonia mozdulatlanul ült, kalapált a szíve, lüktetett a feje. De a nő már megkerülte a kocsit, és dörömbölni kezdett az ablakon.

– Segítsen, kérem… segítenie kell.

Sonia a nő felé fordult, próbálta értelmezni a történteket. A nő terepszínű nadrágot és ballonkabátot viselt. Sonia látta, hogy a felnyitott sisakja alatt vékony vércsík fut le a halántékán.

– A barátom, leesett a motorról. Nem mozdul…

Sonia lopott pillantást vetett az útra, és ekkor érte a második sokk aznap reggel. Egy deformálódott motort látott, és mellette egy alakot, aki mozdulatlanul feküdt az út közepén.

A nő sírt, reszketett kétségbeesésében. Sonia mutatta neki, hogy lépjen el a kocsiajtótól, majd kicsatolta a biztonsági övet és kiszállt. Maga is a történtek hatása alá került, de részesült elsősegélyképzésben, és kötelessége volt segíteni. Ellenőrizte, hogy üres-e az út, majd a férfihoz sietett, némán imádkozva, hogy ne legyenek súlyosak a sérülései. Sok mindent látott már életében, de még senki nem halt meg a szeme előtt.

– Hall engem?

Sonia letérdelt a hideg aszfaltra, és gyengéden a hátára fordította a férfit. Megrepedt a sisakja, a szeme csukva volt. Sonia már a legrosszabbtól tartott.

– Jól van? Rendbe fog jönni?

Sonia nem törődve a barátnő kérdéseivel megemelte a férfi fejét. Még melegnek érezte, ami jó jel volt, de továbbra sem reagált. A feje nehéz volt a kezében.

– Minden rendben lesz – mondta Sonia a sebesült férfinak. – De beszélnie kell hozzám.

Még mindig nem kapott választ. Sonia megpróbálta feltolni a sisakot az arcáról, de az meg sem mozdult.

– Hallja, amit mondok?

Még mindig semmi, ezért hangosabban is megismételte:

– Hallja, amit mondok?

A férfi szeme felpattant, összekapcsolódott a tekintetük.

– Tökéletesen hallak, szivi.

Azzal Sonia arcába sújtott az öklével.

Második fejezet

7.08

Sötét és árnyékos volt a föld alatti parkoló. Nemsokára teli lesz a kocsijukhoz rohanó fiatal alkalmazottakkal, de ebben az órában még élettelen és barátságtalan, csak a hunyorgó neoncsövek világítják meg. Helen Grace magányos alakként vágott át az olajfoltos betonpadlón, a fluoreszkáló fények táncoltak motoros bőrszerkóján.

Gyorsan lépkedett a járgánya felé, amely büszkén állt a 26-os parkolóhelyen. Helenre nem volt jellemző az extravagancia, de most, túl az utóbbi idők megpróbáltatásain, úgy döntött, hogy kicsit kényezteti magát. Jelentős összegű kárpótlást kapott a téves letartóztatása és bebörtönzése után, és hasznát akarta látni. Az összeg nagy részét a helyi gyermekjóléti alapnak adta, míg a maradékot egyetlen tételre költötte: egy új Kawasaki Ninjára.

Örült a társaságának ma reggel. A börtön nem törte meg, de rajta hagyta a nyomát. Rosszul aludt, fojtogatónak érezte a legfelső emeleti lakása csendjét, és amikor sikerült elaludnia, szörnyű rémálmok gyötörték. Újra a cellájában volt, rettegve és kétségbeesetten. Néha a Holloway kísértetei vonultak fel előtte – a meggyilkolt rabtársak ostorozták, mert nem mentette meg őket. Máskor a nővére, Marianne jött el hozzá, hogy kérlelje, osztozzon vele a halálban. Marianne ijesztő módon nem úgy jelent meg, ahogy Helen emlékezni szeretett rá, hanem amilyennek utoljára látta – a golyó ütötte, nedvesen csillogó lyukkal a homlokán.

Helen verítékben úszva, zavarodottan ébredt, és még sokáig vele maradtak a félelmek a szörnyű látomások eltűnte után. Mindig szerette ezt a kis lakást, de még kilenc hónappal a szabadulását követően is gyakran érezte szűkösnek, sőt nyomasztónak. Helen tudta, mindez csak a fejében létezik, hogy ez az otthonos kis lakás mindig menedéket nyújtott, de nem tagadhatta le a szapora légzést, a szíve vad kalapálását, amellyel felriadt ezekből a lázálmokból. Helennek még sohasem volt igazi pánikrohama, mégis érzékelte, hogy az közeledik, ezért valahányszor erőteljesebben szorongani kezdett, menekülőre fogta. Le az alagsorba, a motorjához. Csak a nyeregbe pattanva kezdtek eloszlani a sötét gondolatai.

Nem volt már fogoly, de néha kényszert érzett, hogy kijusson. Ezért várta a hajnalt, amely egy új nap lehetőségeit hozza. Megnyomta a kapunyitót, aztán gázt adva kihajtott a fénybe.

Harmadik fejezet

7.09

Kúszva hátrált, amilyen gyorsan csak tudott, az aszfalton araszolva. A lába felhorzsolódott és letörtek a körmei, de Sonia nem torpant meg, mert a támadója egyre közeledett. Sonia szédült, a szemét ellepték a könnyek, és érezte, vér csöpög le az álláról. Legszívesebben sírva elfeküdt volna, de az ösztön tovább hajtotta. El kell távolodnia a férfitól.

Annyira sokkolta, amikor a férfi váratlanul kinyitotta a szemét, hogy nem vette észre a meglendített öklöt. Túl későn ébredt rá a veszélyre, és a következő másodpercben már csak azt érezte, hanyatt esik. Az biztos, hogy eltört az orra, és a tarkóját is ragacsosan nedvesnek érezte. Hánynia kellett, már a torkában volt a gyomortartalma, de legyűrte az ingert, és csak a menekülésre koncentrált.

Próbált megfordulni, négykézlábra tápászkodni, de a férfi bakancsa a mellkasára tiport és újra a földhöz szegezte. Azért még mozgásban volt, de egyszerre megrohanták a képek, hogy mi történhet vele ezen az elhagyatott vidéki úton – olyan dolgok, amelyekről az újságban olvasott, amelyeket a munkája során hallott. Sok áldozattal találkozott, de sohasem gondolt arra, hogy ő is azzá válhat.

A férfi nevetett. A nő is. Soniában gyűlölet lobbant. Nincs joguk ezt tenni vele. Kicsalták a kocsijából. Megütötték. Mulatnak rajta. Ő felnőtt nő felelős munkakörben. Feleség és anya is…

Nekiverődött valaminek a háta, megakasztva Sonia keserű gondolatait. Odafordulva látta, hogy a saját kocsijának ütközött, az vágta el a további menekülés útját. Rémülten nézett vissza a támadójára, aki most egy méterre tőle megállt. Tökéletesen nyugodtnak, sőt ellazultnak tűnt. Sonia hirtelen megkövült, mert a férfi testbeszéde semmi jót nem ígért.

– Van pénzem… – hallotta meg a saját szavait. – Készpénz, hitelkártyák… Vigye a kocsit, ha akarja…

Az Audira mutatott a háta mögött, erőtlen, kérlelő mosollyal az arcán. De a férfi nem reagált, csak feszülten figyelte.

– Vannak ékszereim, gyémántgyűrű, egy nyaklánc. Vegye el, kérem, el tudja adni őket… csak engedjen el, kérem…

A férfi meredten nézte még egy másodpercig, aztán megrázta a fejét.

– Sajnos nem megy…

Miközben beszélt, kivett valamit a kabátja alól és ráirányította. Sonia elborzadva ismerte fel, hogy egy lefűrészelt csövű puskával vette célba. Próbált megszólalni, de elakadt a lélegzete, és bénultan hallgatta, ahogy a férfi ezt mondja:

– Itt az út vége, szivi.

Negyedik fejezet

7.17

Nekitámadt a szél, verte a testét. Helen már jócskán átlépte a sebességhatárt, mégsem lassított. Nyeregben ült, szabad volt előtte az út, csak ő és a motor.

Annyira bonyolult volt az élete, olyan sokat követelt a munkája, hogy csak ezekben a kora reggeli percekben lehetett önmaga. Az előző főnöke, Jonathan Gardam nyomozati osztályvezető közvetlenül Helen kiszabadulása után távozott a testületből. Ez hatalmas megkönnyebbülés volt számára, mert nem óhajtott találkozni vele, de nem látta előre az ebből következő bonyodalmakat. Kilenc hónap elteltével még mindig nem nevezték ki az utódot, ami azt jelentette, hogy Helennek mindkét munkakört be kellett töltenie.

Korábban talán könnyen vette volna, hiszen támaszkodhatott a beosztottjaira, megosztva velük a terheket. Helen mindig népszerű és hatékony vezető volt, de a bebörtönzése mindent megváltoztatott. Egy évvel ezelőtt a saját csapata nyomozott ellene és tartóztatta le, Sanderson őrmesterrel az élen, majd háromszoros gyilkossággal vádolták meg. Lehet, hogy a legjobb szándék vezette őket, de mindez a lelke mélyéig megrázta őt.

A saját csapata tagjai – akiket inspirált, bátorított és egyes esetekben előléptetett – fordultak ellene. Számos érintett máig a southamptoni központi kapitányságon dolgozott, és nehezükre esett Helen szemébe nézni. Charlie Brooks volt a kivétel – az ő hite sohasem ingott meg a barátjában –, de Helennek súlyos problémát okozott a közös munka a csapattal. Kötelességtudóak, felelősségteljesek, sőt lojálisak voltak, Helen mégsem tudott töretlen bizalmat vetni beléjük, mert élénken emlékezett az árulásukra. Talán tovább kellett volna állnia, de Southampton volt az otthona, ezért úgy döntött, marad. Ám újabban egyre gyakrabban kérdőjelezte meg ezt a döntését.

Ezek a percek segítettek megőrizni a józan eszét. Amikor végigrepesztett a csendes vidéki utakon, csak ő és az elemek. A sebesség mindig a barátja volt, megváltoztatta körülötte a világot, csökkentette a gondok jelentőségét. Szerette az érzést, amit a motorozás nyújtott, olyan volt, mintha lebegne…

A semmiből került elő. A fekete háromajtós felé száguldott, nem adva jelét, hogy meg akarna állni. Helennek csupán másodpercei voltak reagálni, de a gépre bukva és jobbra rántva a kormányt egy hajszálnyival sikerült csak elkerülnie az ütközést. A kocsi elhúzott mellette, de a szele még jobban destabilizálta Helent, miközben a motorja az út széle felé sodródott. Csak pillanatok választották el az ütközéstől; megmarkolta a féket, és letette a bal lábát, inkább remélve, mint várva a hatást. A motor megugrott, rázkódott, az abroncsok csikorogva csúsztak az aszfalton, de közvetlenül a füves padka előtt megállt a Kawasaki.

Helen dühös pillantást vetett a távolodó kocsi után, amelynek a sofőrjét mintha egyáltalán nem izgatta volna a hajszál híján elkerült karambol. Megfordítva a motort a szabálysértő jármű után akart eredni, hogy az igazságszolgáltatás elé állítsa. De ekkor megállította valami. A szeme sarkából meglátott egy kupacot maga előtt az úton. Elsőre úgy tippelt, borz vagy róka lehet, amelyet elgázolt a veszélyes sofőr, de amikor odafordult, hogy jobban megnézze, Helen rájött, egy nő fekszik elterülve az út közepén.

Helen habozás nélkül megindult felé a motorral. Másodpercek alatt felfalta a távot, kipattant a nyeregből, és a földön heverő alakhoz rohant. Levéve a sisakját hozzá hajolt, hogy felmérje a nő sérüléseit, akinek az arcát vér borította.

– Nyugodjon meg, rendőr vagyok. Az a dolgom, hogy segítsek – mondta nyugodt hangon Helen feltámasztva a nő fejét az egyik kezével, míg a másikkal a rendőrségi rádiója után nyúlt.

A nő megpróbált válaszolni, de csak vér buggyant ki a szájából. Öklendezett, fulladt. Helen fel akarta emelni, hogy csökkentse a légutaira nehezedő nyomást. És ekkor kihagyott a szívverése. Most először vizsgálva meg közelebbről a nő sérüléseit, hatalmas lyukat látott a mellkasán. Ez nem közúti baleset volt.

Óvatosan megtartva a sebesültet Helen segítséget kért rádión, pedig már tudta, hogy reménytelen. A nő sérülései túl súlyosak voltak – késve érkezett. A nő még kapaszkodott az életbe és megpróbált súgni valamit. Felemelte a fejét, véres ajka némán megformált egy érthetetlen szót, aztán hirtelen hátrazuhant. Helen továbbra is tartotta, de a küzdelem véget ért.

A nő meghalt.

Ötödik fejezet

7.21

Kihűlt a kávéja, de ennél is jobban a karrierje. Emilia Garanita az asztalánál kuporgott, bámulta a monitort, de nem volt képes elég erőt gyűjteni az érdektelen cikk befejezéséhez, amin dolgozott. Még korán volt, ám hamarosan megtelik a Southampton Evening News szerkesztősége, emelkedik a zajszint, ahogy a beérkező újságírók munkához látnak.

Az emberek többsége barátságosnak, sőt izgalmasnak találta az itteni légkört, de Emilia nem. Ha egy éve valaki azt mondja neki, vissza fog térni erre a helyre, az arcába nevetett volna. A hírhedt szado-mazo gyilkossági ügy szenzációs tálalása után, ami egyből Helen Grace bebörtönzéséhez vezetett, Londonban akart nevet szerezni magának. Fényes jövő előtt állt… amíg ki nem derült, hogy rossz lóra tett. Emilia néha szívből kívánta, bár sosem keresztezték volna egymás útját a megtörhetetlen detektívfelügyelővel.

Előbb a napilapoknál telt ki a becsülete, és röviddel azután már a bulvársajtó sem kért belőle. Amikor belsős információkat közölt Helen Grace életéről a börtönben, mindenki őt kereste, kapkodtak a cikkei után, amelyekben kizsigerelte Grace-t. Amikor elterjedt, hogy a besározott rendőrtiszt tökéletesen ártatlan, az emberek azonnal ejtették Emiliát.

Ott ragadt a fővárosban, amíg kitartott a pénze, de mivel a számos testvére még mindig Southamptonban lakott és rá volt utalva Emilia anyagi támogatására, kénytelen-kelletlen hazatért, és visszakönyörögte magát az egykori állásába.

– Hogy haladsz azzal a cikkel?

Emilia megfordulva látta, hogy a főnöke áll az irodája ajtajában és őt nézi.

– Már nem sok van hátra – válaszolta Emilia, titokban elátkozva a gonoszt.

A szerkesztő természetesen nem adta vissza a régi posztját, mert az már be volt töltve. De talált neki valami mást – egy ragyogó gyakornoki állást –, hogy ki tudja élvezni a bukását. Az utódja kapta meg a szaftos bűnügyeket, míg neki be kellett érnie azzal, hogy a helyi polgárőrségről vagy a lakásbiztonsági bemutatókról írjon cikkeket. Amin most dolgozott, az a Southamptont nemrégiben elárasztó graffitik témája volt; távolról sem olyasmi, amitől az olvasó – vagy Emilia – izgalomba jön.

A szerkesztő színpadiasan megütögette az óráját, majd távozott. Tudta, hogy Emilia szenved a cikkével, és ezt értésére akarta adni. Emilia megvárta, amíg becsukja maga után az ajtót, aztán visszadugta a fülhallgatót. Ez nem csak arra szolgált, hogy eltántorítsa a kollégáit a beszélgetéstől; ezzel szórakoztatta magát. Nemrégiben fedezte fel, melyik a helyi rendőrség rádiófrekvenciája, és ennek hallgatásával múlatta az időt, miközben próbálta megtalálni a szavakat, amelyekkel végre befejezheti ezt a fárasztó cikket. Sokat nem segített, hiszen úgysem ő kapja meg a jó témát, ha felmerül valami, de legalább zavarba hozhatja az utódját egy alkalmilag elejtett megjegyzéssel az új sztorikra, amelyekről a pasas nem tudott semmit.

Ma reggel is lanyha volt a rádióadás. Southampton mintha újabban kómába esett volna, és Emilia azon vívódott, hogy csináljon-e magának egy harmadik kávét, amikor meghallott valamit, ami megállította.

– Minden egység induljon a Barton Lane-re. Halálos lövés. Ismeretlen elkövető, még szabadlábon…

Emilia nem foglalkozott azzal, hogy kikapcsolja a rádiót – csak ledobta a fülhallgatót és rohant.

Hatodik fejezet

7.44

– Férjezett.

Charlie Brooks nyomozó őrmester lenézett a brutálisan megölt nő holttestére.

Átrobogott a városon, hogy csatlakozzon Helenhez, és gyorsan nekilátott a tetthely lezárásához. Fontos bizonyítékok semmisülhetnek meg a hanyag rendőri munka miatt, és Charlie óvatosan közelítette meg a halottat. Azonnal megakadt a szeme a vastag aranykarikán a nő gyűrűsujján.

– Sonia Smalling a neve.

Helen megállt mellette, és átadott Charlie-nak egy átlátszó bizonyítékostasakot. Egy pénztárca, egy telefon és egy nyakba akasztós azonosító kártya volt benne.

– Férjezett, két gyermek anyja, és a helyi büntetés-végrehajtás próbaidős szolgálatánál dolgozik Tottonban.

Charlie-nak egyből a saját gyereke – Jessica, az akaratos totyogó – képe villant be, de elhessegette a gondolatot. Mélyen megrázta a szerencsétlen nő látványa, de most a rá váró feladatra kellett összpontosítania.

– Hogy került ide?

– A járműnyilvántartás szerint egy fekete Audi A3-asa van. Itt nincs nyoma, de majdnem karamboloztam egy ilyennel, ami elszáguldott a színhelyről. Riasztottam az esetszobát, meglátjuk, mit találnak.

– Hol lakik?

– Ashurstben.

– Akkor a munkahelyére tartott – következtetett Charlie.

– Feltehetően.

– De mi az ördög történt itt?

Helen megfordult és elindult, intve Charlie-nak, hogy kövesse. Charlie még egyszer lenézett a holttestre, aztán a főnöke után eredt. Helen egy csapat helyszínelőre mutatott, akik egy motor körül gyülekeztek, amelyet a bokrok között rejtettek el, néhány méterre az úttól.

– Southampton belvárosában lopták el tegnap este, és úgy tűnik, lerobbant.

– Mi a véleményed? Baleset? Valamilyen közlekedési vita?

– Lehet… – válaszolta Helen, bár hiányzott a meggyőződés a hangjából.

– Akkor rablás?

– Ha igen, elég amatőr munka. Itt hagyták az áldozat pénzét, a telefonját, a hitelkártyáit…

– Autórablás?

A két nő egymásra nézett. Ez volt a legvalószínűbb magyarázat, de Southamptonban még nem hallottak ilyenről.

– Lehetett személy elleni támadás – vetette fel Charlie. – Ha feltételesen szabadlábra helyezettekkel és próbaidősekkel dolgozik…

– Ez is egy lehetőség, de ő bolti tolvajokkal és iskolakerülőkkel foglalkozik, nem fegyveres gyilkosokkal.

Charlie elfordult Helentől és visszanézett a holttestre, mintha Sonia Smalling adhatná meg a választ, de őt már elrejtette a gyorsan felállított sátor. Ugyanilyen rejtettek maradtak ennek a kegyetlen gyilkosságnak az indítékai is – egy ilyen brutális emberölés egy csendes vidéki úton ellentmondott minden logikának és tapasztalatnak. Nyugtalanító kérdéseket vetve fel Charlie-ban és a csapat többi tagjában.

Hogyan jutott a gyilkos lőfegyverhez? Mi volt az indítéka? És, ami a legfontosabb, hol van most?

Hetedik fejezet

7.59

Türelmetlenül dobolt a volánon, amíg várta, hogy váltson a lámpa. Már bent jártak Southamptonban, de beindult a reggeli csúcs, és most sorban álltak a Charlotte Place-i körforgalomban a hivatali alkalmazottak és az autós anyukák között. A férfi kesztyűt viselt, és élvezte a bőr tapintását a bőrön át, ahogy az ujjaival ütögette a kézzel varrott kormánykereket, de alig várta, hogy induljanak már. Nem a türelméről volt híres.

– Nézd azokat a nyomikat. – Hatalmas ezüst SUV zárkózott fel melléjük. Szlávos kinézetű, húsz év körüli nő ült a volánnál. Mögötte a rábízottak, két fiú, akik fejhallgatóval tévéztek. – Hülye zombik… – Mintha csak megérezte volna a feléjük irányuló ellenszenvet, az egyik fiú megfordult és egyenesen a férfira nézett. Ő visszanézett, mire a gyerek elkapta a tekintetét: megriasztotta az ellenséges arckifejezés. A férfi vihogva a többi várakozónak szentelte a figyelmét. Öltönyös férfiak, kosztümös nők, stresszes anyukák, bébicsőszök, akik szarnak bele… mind bezárva a napi mókuskerékbe, mit sem tudva a körülöttük lévőkről. Vajon mit gondolnának, ha látnák azt, amit ő lát? Két, szakértő módon lefűrészelt csövű vadászpuska hevert a padlón, akcióra készen. Visítanának? Menekülnének? Vagy csak kérnének egy szelfit?

– Bábok… – helyeselt a társa, aki a kesztyűtartóban kotorászott és talált egy megkezdett csomag Polo cukorkát meg egy gyűrött várostérképet. Leeresztve az ablakot kidobta őket, a szomszédos kocsiban ülő nyugdíjasok látható megrökönyödésére. A férfi elfordult a nőtől, és megakadt a szeme valamin az út szélén. Egy közeli lámpaoszlopra erősített közlekedési kamera irányult erre a forgalmas útszakaszra. Úgy tűnt, mintha egyenesen őt venné célba, mintha egyedül az tudná, ki várakozik türelmesen a sorban. A férfi feszülten nézte, azon tűnődve, mit láthat. Ki tudják őt venni? Vagy a mellette ülő nőt? Mennyire jók ezek a kamerák? Nem az az ember volt, aki kereste a rivaldafényt. Tudta, hogy sokan vágynak rá, különösen a nők, de ez nem az ő műfaja. Korábban csak akkor jelent meg az emberek radarján, ha félrement valami, ha sántikált valamiben. De most először örült a figyelemnek. Előrehajolva belenézett a kamerába, aztán lassan felemelte a karját és bemutatott a középső ujjával. Hosszú ideig az árnyékban élt, nem vett róla tudomást a rideg, korlátolt világ, de ez most megváltozik. Hamarosan mindenki megismeri a nevét.

Nyolcadik fejezet

8.01

– Van már valamink?

Sanderson őrmester hangja felverte az esetszobát, és a terminálja előtt ülő Edwards nyomozó felkapta a fejét.

– Még semmi – válaszolta gyászosan.

– Az egyenruhások sem láttak semmit?

– Sok Audit észleltek, de egyik sem volt a miénk. Biztos, hogy az elkövető a város felé hajtott? Nem lehet, hogy otthagyta valahol a kocsit?

– Erre szerettem volna választ kapni – vetette oda Sanderson Helen irodája felé menet.

Helen hívása 7.20 után futott be. Sanderson még otthon volt, de rekordidő alatt beért az őrsre. Helen a tetthelyen várta az oda igyekvő Charlie-t, így Sanderson volt a rangidős tiszt az épületben. Miután sietve felment a hetedik emeletre, a Súlyos Bűncselekmények Osztályára, első dolga volt az esetszoba megszervezése – ez a bevett eljárás, ha ilyen szintű bűntettről szereznek tudomást. Edwards már bent volt, ahogy McAndrew is, és minden percben újabb kollégák érkeztek. Az egész csapat érzékelte, hogy ez nagy ügy lesz – ha másért nem, hát azért, mert a fegyveres elkövető még szabadlábon van. A helyszínelőkkel, a tanúvallomásokkal és a helyi CCTV-felvételekkel Helen és a tetthelyen tartózkodók foglalkoznak. Sanderson feladata a szökevény lenyomozása volt, ami első körben a lopott Audi megtalálását jelentette. Haladéktalanul elindította az automatikus rendszámfelismerő keresést. Amint valamelyik közlekedési kamera le tudja olvasni az Audi rendszámtábláját, jelzést ad a rendszernek. Ez nem bombabiztos módszer, némi késéssel működik csak, és ha a jármű túl gyorsan halad, nehéz meghatározni a pontos tartózkodási helyét, de nagyjából megmondja, hol volt és milyen irányba ment tovább. Ezután rendőröket küldenek ki a terepre, akiket helikopter és fegyveres egységek is támogatnak a szökevény elfogásában.

Legalábbis elméletileg. De eddig még nem érkezett visszajelzés. Sanderson fontolóra vette, ne adjon-e ki általános riasztást, de Helen ellenezte az ötletet, mert nem akarta bevonni a lakosságot, amíg ilyen veszélyes a helyzet. Indokolt álláspont volt, de az elutasítás hevessége nyugtalanította Sandersont.

Az az igazság, hogy nem álltak jól a dolgok Sanderson és Helen között, amióta Helen kijött a börtönből. Sandersonnak kulcsszerepe volt abban, hogy Charlie el tudta kapni Helen unokaöccsét, ami a felügyelő kiszabadulását eredményezte, de mindez nem tette semmissé a tényt, hogy korábban képesnek tartotta a főnökét hidegvérű gyilkosság elkövetésére. A szado-mazo gyilkosságok vizsgálata során Helenre terelődött a gyanú, és Sanderson ezen az alapon játszott, nem ismerve fel, hogy Helent tőrbe csalták. Oktalan módon hozzájárult ahhoz, hogy egy ártatlan nőt három hónapra a Holloway börtön poklába küldjenek. Sanderson tisztességesen és profin vezette a nyomozást, de ennek köszönhetően léphetett elő, átmenetileg beülve Helen állásába. Ráadásul ez a Helenbe vetett bizalom alapvető hiányáról árulkodott, amit nehéz volt kitörölni a kollektív emlékezetből.

Egy bűnügyi nyomozó csapat szoros kötelékben dolgozik, és logikus lett volna, ha Helen megdicséri a beosztottját, amiért a bizonyítékokat követte, de az érzelmeket illetően bonyolultabb volt a dolog. Sanderson szemében Helen most még közelebb került Charlie-hoz, másokat, elsősorban őt, kizárva. Sanderson nem volt hajlamos a paranoiára, és biztosra vette, hogy nem csak beképzeli a folyamatos mellőzést és a képességei nyilvánvaló lebecsülését. Igenis kizárták, büntetik a hűtlenségéért. Úgy tűnt, hogy a csapat teljesen elmerül a munkában, és Sanderson besurrant Helen irodájába. Néhány hónapig az övé volt, de most megint Helené, és Sanderson rövid jelenlétének minden nyomát eltávolították. Sanderson azt gyanította, hogy hamarosan őt magát is eltávolítják a csapatból, talán még a hampshire-i rendőrségtől is. Ezért vett most ki egy borítékot a belső zsebéből és helyezte el Helen irattartó tálcáján. Szerette az itteni csapatot, szerette Southamptont és néhány hónapja még elképzelni sem tudta volna, hogy hivatalos áthelyezést kér. De megváltoztak a körülmények, és tudta, hogy ha jót akar magának, akkor el kell hagynia a szívének oly kedves southamptoni központi kapitányságot. Nem erre vágyott, de mi mást tehetne? Nehéz szívvel távozott Helen irodájából, halkan behúzva maga után az ajtót.

Kilencedik fejezet

8.13

– Nem kérek kivételes elbánást. Csak öt percet…

– És ez kivételes elbánás lenne. Amit nem fog megkapni.

– Diszkrét leszek. Pár fotó a helyszínről, és már…

– Megőrült? Nem látja, hány rendőr van itt? Megbilincselik, mielőtt egyáltalán a közelébe…

– Legyen ez az én kockázatom.

– És az enyém? Köszönöm, de nem.

Emilia elrejtette a neheztelését, és mosolyt kényszerített magára. A rendőrkordonhoz érkezve elégedetten látta, hogy Alan Stark közrendőr is itt van, aki nagyon hasznosnak bizonyult a korábbi esetekben, készségesen cserélt információt pénzre. Ma azonban meglepetésre nem volt hajlandó együttműködni.

– Erre majd később visszatérünk – folytatta zavartalanul Emilia. – Egyelőre maradjunk az alapdolgoknál. Tudom, hogy van egy halálos áldozat, akit lelőttek…

– Honnan a fenéből tudja ezt?

– Viszont nem tudom a nevét.

– Fel akarja hívni a családot, mi? Hogy részvétet nyilvánítson?

Emilia rámeredt. Nem tetszett neki ez a megvető hangnem – Stark sohasem beszélt így vele. Azt a tényt, hogy pontosan arra készült, amivel megvádolták, figyelmen kívül hagyta.

– Nézze, Alan, ez szükséges rossz – közölte. – Ne bonyolítsuk túl a dolgot. Itt a pénz, és ez egyszer felemelem az összeget, hogy mindketten jól járjunk.

– Nem kell a pénze.

– Tényleg? Fordult a szerencse? Végre befutottak a lovai?

– Kiszálltam.

Emiliának ettől elállt a szava. Alan Stark megrögzött szerencsejátékos volt, állandóan tartozott a bukiknak. Emilia pénze számos alkalommal húzta már ki a csávából, és most elképedten fogadta, hogy többé nem kér belőle.

– Ugyan már, Alan, tudom, hogy egy ideig nem álltunk kapcsolatban, de semmi szükség erre a drámára. Mennyit akar? Kétszázat, háromszázat? Nekem csak egy név kell.

Emilia benyúlt a táskájába az erszényéért, de Stark elkapta a csuklóját, leállította és közelebb húzta.

– Nem hallotta, mit mondtam? – suttogta éles hangon, amely reszketett az idegességtől. – Nem csinálom tovább. Ígéretet tettem… a feleségemnek és a lányomnak. Nem fogom megszegni a szavam sem a maga, sem bárki más kedvéért. Most pedig kopjon le és hagyjon békén.

Azzal határozottan eltolta magától. Emilia látta, hogy a rendőr szemébe könnyek gyűlnek, és egyszerre rájött, milyen rosszul ítélte meg a helyzetet, és mennyire elszántan akar szabadulni Stark a függőségétől. Megadóan feltartotta a kezét, és eltávolodva a kordontól fedezékbe vonult az újságírók, autósok és szájtátiak gyülekezetében, akik már kisebbfajta tömeggé verődtek össze.

Végignézve az úton dühítette, hogy a bűncselekmény színhelye a kanyaron túl van, és nem sikerült eredményt elérnie. Sokat várt ettől a sztoritól, de Stark kérlelhetetlensége miatt üres kézzel kell távoznia. A rendőr személyes helyzete egyértelműen megváltozott – akárcsak Emiliáé. Azelőtt, amíg ő volt a bűnügyi tudósítás emelkedőben lévő csillaga, a rendőrök boldogan fogadták el tőle a kenőpénzt. Most, hogy már csak gyakornok, senki sem keresi többé a kegyeit.

Legalábbis egyelőre, a partvonalról leshet csak befelé.

Tizedik fejezet

8.20

Helen visszaengedte a sátorlapot. Az utat és mindkét szélét ellepték a bizonyítékokat kereső helyszínelők, mások az abroncsnyomokat vizsgálták az aszfalton, hogy értelmezni próbálják a reggel szörnyű eseményeit. A sátoron belül valamivel nyugodtabb volt a légkör. A törvényszékiek befejezték a holttest és környéke előzetes vizsgálatát, begyűjtötték az elemzésre váró bizonyítékokat, és egyedül hagyták a főnöküket a sátorban.

Helen Meredith Walkerhez lépett, aki két töltényt mutatott neki egy átlátszó tasakban.

– Tizenkettes kaliberű Webley vadászpuskába valók – mondta, és átadta Helennek a tasakot.

– Mennyire elterjedt? – kérdezte Helen, attól félve, hogy már tudja a választ.

– Nagyon. Gazdák használják, vadászok, lövészklubok. Megbízható brit márka, és nem is túl drága. Valószínű, hogy több mint húszezret regisztráltak belőle csak itt, Hampshire megyében.

– Értem – válaszolta Helen, próbálva elrejteni a csalódottságát.

– Ha megszerzed nekem a fegyvert, talán igazolni tudom, hogy abból lőttek, de a töltényekből sajnos lehetetlen a nyomára jutni.

– Találtatok rajtuk ujjlenyomatot?

– Eddig nem, de majd újra ellenőrizzük a laborban.

– A sérülésekről mit tudsz mondani?

Meredith elfordult Helentől, és lenézett a holttestre.

– Két lövést kapott, közvetlen közelről. Az elkövető legfeljebb másfél méterre állhatott tőle.

Meredith beállt a holttesttel szemben, felemelte a karját, és célba vette az áldozatot, mintha puskából lőne rá.

– Egyenesen belelőtt kettőt a mellkasába, majdnem ugyanazon a helyen. Nagyon erős lehetett a hatás, ha nem öli meg a sokk, akkor a belső vérzés végez vele. Gyorsan történhetett.

Ha ezt Helen megnyugtatására szánta, nem járt sikerrel. Helen megköszönte, kiment a sátorból, és elindult az úton. Itt már nem sokat tehetett, ideje volt visszatérni a bázisra, de valami még itt tartotta. Sütött a nap Southampton felett, és más körülmények között ez gyönyörű vidék lett volna, ragyogtak az őszi levelek a meleg fényben. De ez a békés táj valami másnak lett a helyszíne… mi volt az? Ki nem provokált támadás? Brutális rablás? Rajtaütés? A kieső, távoli hely, a vadászpuska… régi idők bűncselekményeire emlékeztették Helent – egy útonálló elrejtőzve várakozik egy elhagyatott helyen. De lehetséges még ilyesmi a 21. században? Ráadásul, ha rablás volt az indíték, miért hagyta itt a támadó a pénzt és az ékszereket? Sonia Smalling esetleg látott vagy hallott valamit, amit nem kellett volna, és ezért intézték el? Másfelől, ha a személyének szólt a támadás – valamiféle bosszú volt –, akkor miért lopták el a kocsiját? Amit elkerülhetetlenül le fognak nyomozni?

Sok megválaszolatlan kérdés van itt, de volt köztük egy, amelyet Helen a legfontosabbnak ítélt. A gyilkos kifejezetten Sonia Smallingot akarta megölni ma reggel, vagy csak azért ölte meg, mert megtehette? Ennek a brutális bűncselekménynek kivégzés jellege volt, ami felborzolta Helen idegeit. Mostanában nyugalom uralkodott Southamptonban, de ahogy Helen ott állt magában a békés vidéki úton, határozottan az volt az érzése, hogy ezt a békét durván szétzúzták.

Tizenegyedik fejezet

8.46

Még szólt a rádió, amikor behajtottak egy belvárosi parkolóba. Az Audi előző tulajdonosa nyilvánvalóan szerette a régi slágereket – választott rádióállomásán vég nélkül mentek a hetvenes és a nyolcvanas évek „klasszikusai”. Most Bob Geldof hangja töltötte be a kocsi belső terét, az „I Don’t Like Mondays” szólamát énekelve. A sofőr adott még neki néhány másodpercet, a társát figyelve, aki a zene ritmusára rázta magát az ülésen, majd hirtelen kikapcsolta.

– Én élveztem – mondta panaszosan a nő.

A férfi jóindulatúan ingatva a fejét kilökte az ajtót és kiszállt. Miközben hátrakerült a csomagtartóhoz, szemügyre vette az elhaladó embereket. A nap magasabbra hágott az égen, és a hidegnek ígérkező idő határozottan felmelegedett. A legtöbben bélelt mellényre vagy kardigánra vetkőztek, és a férfi tudta, hogy veszélyes sokáig itt ácsorogniuk a hosszú, bélelt ballonkabátjukban, ezért további bámészkodás helyett felnyitotta a csomagtartót. A társa is csatlakozott hozzá, de nem szólt semmit. Megérezte a férfi hangulatváltozását.

Gyors pillantást vetve jobbra és balra, hogy nincs-e valaki a közelben, felemelte a szőnyeget, ami elrejtette a csomagtartóban tárolt tárgyakat, és egyszerűen a földre dobta. Benyúlva kivett egy maroknyi töltényt és zsebre tette. A nő ugyanígy járt el, és végül csak egy nagy vadászkés maradt. A férfi gyorsan kiemelte, a mellkasára szíjazta, és rágombolta a kabátját, eltüntetve a fegyvert szem elől.

– Úgy nézel ki, mintha valamelyik videojátékodból léptél volna elő – mondta a nő. Bár amerikaiként próbált beszélni, kiütött a helyi akcentusa.

A férfi vállat vont, de dicséretnek vette. Mindig harcosnak képzelte magát, és most a külseje is megfelelt a szerepnek. Bedobta a kocsi kulcsait a csomagtartóba, rácsapta a fedelet, és szembefordult a nővel.

– Készen állsz?

A nő lassan megrázta a fejét.

– Van valami, amit előre kell vennünk… – ugratta a férfit, előhúzva egy kis üveget a kabátzsebéből.

Lecsavarta a tetejét, beletett két amfetamin tablettát a férfi kezébe, és figyelte, ahogy szórakozottan bekapja. A nő is lenyelte a magáét, aztán kivett egy harmadikat is a félig kiürült üvegcséből.

– Még egyet a szerencsére.

Gondosan a nyelve hegyére helyezte a kis fehér pirulát. Aztán a társa köré fonta a karját, és magához húzta. A férfi kinyitotta a száját, és a nő bedugta a nyelvét. Hosszú, szenvedélyes csókban forrtak össze, amíg lassan el nem olvadt a tabletta. Már érezték is, ahogy beüt az első kettő, és szorosan összeölelkezve adták át magukat az élénkítő hatásnak. Aztán vonakodva szétváltak. A férfi még kisimított egy kósza hajszálat a nő arcából, végigfuttatta az ujját az orrán, majd elfordult, és megütögette a csomagtartó fedelét a bütykeivel.

– Gyerünk, babám, dologra.

És már indult is, telve energiával és eltökéltséggel. A nő még állt, és figyelte egy másodpercig, aztán gyorsan ellökte magát a kocsitól, majd követte a szerelmét az üzletsor felé.

Tizenkettedik fejezet

8.57

Nem tudta biztosan, mit várt, de nem ezt.

Az imént a kezébe nyomott fotók egy nőt ábrázoltak, aki meztelenül feküdt egy rozsdamentes acél asztalon. Nem egy mindennapi kép, de Emilia sok ilyet látott már, hála a gondosan ápolt kapcsolatainak a southamptoni rendőrség hullaházában. Ezek azonban másmilyen fotók voltak. A nő bőre sápadt, a szeme csukva, akár békésnek is tűnhetett volna a látvány, ha nincs az a hatalmas, skarlátvörös lyuk a mellkasa közepén. Inkább olyan volt, mint akit műtéthez nyitottak fel, nem pedig simán meggyilkoltak.

– Vadászpuska? – kérdezte Emilia.

David Spivack bólintott. A vékony, kopasz férfi boncoláshoz volt öltözve. A vezető patológus, Jim Grieves asszisztenseként működött, és korlátlan hozzáférése volt a hullaház valamennyi teteméhez – tulajdonképpen ő dolgozott a legtöbbel –, de hiányzott belőle a főnöke erkölcsisége és diszkréciója.

– Közvetlen közelről – tette még hozzá, hátrapillantva a hullaház vészkijáratára. A vaslépcsőn álltak az újságíróval, és bár nem láthatták őket, abban nem lehetett biztos, hogy hallótávolságon kívül vannak.

– Egy vagy két lövés?

– Kettő. Tisztán ment át rajta, majdnem ugyanazon a helyen.

Emilia titkon mosolygott. Spivack nem az az ember volt, aki érzelmekre vesztegeti az idejét. Azt nem tudta, hogy azért-e, mert szívtelen, vagy csak siet.

– Bármilyen post mortem bántalmazás vagy szexuális cselekmény?

– Túl korai erre válaszolni.

– Ruhában volt?

– Persze. És meghagyták a jegygyűrűjét meg a többi értékét is.

– Ki találta meg?

– Grace felügyelő. Úgy fest, hogy a gyilkos közvetlenül mellette hajtott el…

Újabb szaftos adalék, amelyből Emilia sokat remélt kihozni.

– És tudjuk már, ki ez?

Spivack gyorsan beavatta a részletekbe, míg Emilia időnként leállította és visszakérdezett, hogy jól hallotta-e. Férjezett anya, társadalmilag felelős állásban, akit lemészároltak egy csendes vidéki úton – ha van valami, ami felkavarja Southampton rendes polgárait, hát ez az. Még jobb, hogy a gyilkos szabadon grasszál…

– Ez minden, amit tudok – fejezte be Spivack. – De szolgálhatok adatokkal a legközelebbi hozzátartozókról is, ha érdekli.

Emilia erszényére vándorolt a tekintete, amit ő habozás nélkül újra kicipzárazott. Olyan régóta volt leszállóágban, hogy már azon kezdett tűnődni, vajon kap-e még valaha második esélyt. De Sonia Smalling, egy eszelős lőfegyverrel és egy lepcses szájú kórboncnok most megadta neki a lehetőséget.

Emilia még kétszáz fontot nyomott Spivack markába, és közben néma hálaimát mondott a gyenge emberekért, akik mindenütt megtalálhatók.

Tizenharmadik fejezet

9.11

Úgy tűnt, hogy Peter Smalling mindjárt összeesik. Charlie az imént közölte vele a hírt. A barátságos nappaliban álltak és feszülten bámultak egymásra. A férfi keze reszketett, elakadni látszott a lélegzete, ezért Charlie jelzett a családi kapcsolattartó tisztnek, hogy segítsen, majd karon fogta Sonia elkábult férjét, és a legközelebbi kanapéhoz irányította.

A férfi meg sem szólalt az érkezésük óta. Amint felmutatták az igazolványukat, mintha már tudta volna, miért jöttek. Charlie sokszor csinálta már végig ezt, így rögtön a tárgyra tért, elmondta a legalapvetőbb dolgokat, kihagyva a legfájóbb részleteket. Peter meghallgatta, bólintott, aztán bement a nappaliba.

Charlie követte, és látta, hogy csak áll a szoba közepén, lebénulva, és nem tudja, mihez kezdjen.

A családi kapcsolattartó tiszt megpróbálta válaszra bírni, megkérdezte, hol vannak a fiúk, és nem akar-e felhívni valakit, de Peter úgy nézett rá, mintha egy szavát sem értené. Úgy tűnt, a hiperventilláció határán van, és miután leültették a kanapéra, Charlie megkérte a bajtársát, hogy készítsen egy teát. Peter Smallingnak most leginkább térre volt szüksége, hogy lélegzethez jusson.

Tíz perc múlva, miután megitta a tea felét, mintha visszatért volna a hangja. Láthatóan félénk ember volt, technológiai újságíró, aki a nap nagy részét az otthoni irodájában töltötte, de Charlie rávette, hogy beszéljen, és gyengéden kimanőverezte a sokkos állapotból.

– Tudom, milyen nehéz ez. Nagyra értékelem, Peter, hogy beszél velem, amikor erre vágyik a legkevésbé, de fel kell tennem néhány kérdést. Rendben van?

– Igen – suttogta végül a férfi, a teájába meredve.

– Milyen volt Sonia ma reggel? Nem aggasztotta valami, nem volt szórakozott?