A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Bound by Duty (Born in Blood Mafia Chronicles, #2), 2015

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A vágy hatalma, 2022

Becsület (A maffia végzete 1.), 2023

Fordította
MEDGYESI CSILLA

Copyright © 2015 Cora Reilly

All Rights Reserved.

Hungarian translation © Medgyesi Csilla, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Sebes Miklós, Fehér Zsanett

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Drabon Zoltánné

Korrektúra: Bosznai Gábor

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5707-49-2

ELŐSZÓ

Ne fordíts nekem hátat! Nézz rám! Azt hiszem, legalább ezt az apró tiszteletet megérdemlem, Dante.

Sugárzott belőle a feszültség, amikor felém fordult. Nem jött közelebb, de rám nézett. Kivételesen nem tett úgy, mintha láthatatlan lennék. Kék szemével végignézett a pucér testemen.

Megkeményedtek a mellbimbóim az irodája hideg levegőjétől, de nem fogtam össze a selyemköntöst, bár nehéz volt ellenállnom a késztetésnek, hogy eltakarjam magam Dante hűvös fürkészése elől. A tekintete kissé tovább időzött a combom közén, mint a testem többi részén, és elöntött a halvány remény.

– A feleséged vagyok?

Összehúzta szőke szemöldökét.

– Természetesen az vagy.

Volt valami a hangjában, amit nem tudtam hová tenni.

– Akkor érvényesítsd a jogaidat, Dante! Tegyél a magadévá!

Nem mozdult, de a tekintete lesiklott a merev mellbimbómra. Szinte fizikai érintésként éreztem, mintha egy szellem simogatta volna a meztelen testemet.

Nem állt távol tőlem, hogy könyörögjek. Tudtam, hogy már majdnem beadta a derekát. Ma éjjel szexet akartam.

– Nekem is vannak szükségleteim. Jobban szeretnéd, ha találnék egy szeretőt, aki mentesít téged a teher alól, hogy hozzám érj?

Nem voltam benne biztos, hogy képes lennék megtenni. Nem, tudtam, hogy nem lennék rá képes, de ez a provokáció volt az utolsó esélyem. Ha Dante erre sem reagál, akkor nem tudom, mi mást tehetnék még.

– Nem – vágta rá élesen, áttört valami düh és birtoklási vágy a tökéletes maszkján.

Összeszorította az ajkát, megfeszítette az állát, és felém sétált. Borzongtam a vágytól és az izgalomtól, amikor megállt előttem. Nem nyúlt felém, de észrevettem a vágy szikráját a szemében. Nem volt sok, de ahhoz elég, hogy felbátorítson. Megtettem a maradék távolságot, és az erős vállába markoltam, hozzászorítottam a meztelen testemet. Az öltönyének durva anyaga istenien dörzsölődött az érzékeny mellbimbóimnak, és halkan felnyögtem. Szinte elviselhetetlen volt a feszültség a két lábam között. Felvillant Dante szeme, ahogy lenézett rám. Lassan átkarolt, és a derekamra tette a tenyerét.

Átjárt a győzelem tudata. Most tudomást vett rólam.

ELSŐ FEJEZET

Természetesen tudtam, hogy meg fog történni. Az apám világossá tette az álláspontját abban a pillanatban, hogy eltemették Antoniót, az első férjemet. Túl fiatal voltam ahhoz, hogy férj nélkül maradjak. De arra nem számítottam, hogy az apám ilyen gyorsan új férjet talál nekem, arra meg aztán végképp nem, hogy az új férjem a főnök, Dante Cavallaro lesz.

Csak kilenc hónap telt el Antonio temetése óta, ami miatt majdnem illetlenségnek minősült az új eljegyzésem. Anyám általában az elsők között támadt volna bárkire, aki ilyen társasági baklövést követ el, ám most semmi kivetnivalót nem látott abban a tényben, hogy ma, nem egészen egy évvel azután, hogy búcsút vettem Antoniótól, találkozzam a következő férjemmel. Soha nem szerettem úgy Antoniót, ahogyan egy nő egy férfit szeret, bár volt idő, amikor ezt hittem, és a házasságunk sosem volt igazi, de reméltem, hogy több időm lesz, mielőtt egy újabb esküvőre kényszerítenek, különösen, mivel ezúttal nem is az enyém volt a választás.

– Olyan szerencsés vagy, hogy Dante Cavallaro hajlandó feleségül venni. Sokakat meglepett, hogy úgy döntött, olyan nőt választ, aki volt már férjnél. Végül is egy sor lelkes fiatal nő közül is választhatott volna – mondta az anyám, miközben a sötétbarna hajamat kefélte.

Nem állt szándékában megbántani az érzéseimet, csak a nyilvánvalót közölte. Tudtam, hogy ez az igazság. Mindenki így volt vele.

Egy Dante pozíciójában lévő férfinek nem kellett megelégednie egy másik, nála alacsonyabb rangú ember maradékával. Valószínűleg a legtöbben ezt gondolták, ám én voltam az, akinek feleségül kellett mennie hozzá. Nekem, aki nem is akartam egy olyan nagy hatalmú és dörzsölt férfi felesége lenni, mint Dante Cavallaro. Nekem, aki szeretett volna egyedül maradni, ha másért nem, hát azért, hogy megőrizzem Antonio titkát. Hogyan lehettem volna képes fenntartani egy hazugságot? Dante híres volt arról, hogy mindig tudta, ha valaki hazudik.

– Két hónap múlva ő lesz az Outfit főnöke, és te leszel a legbefolyásosabb nő Chicagóban és a Közép-Nyugaton, miután feleségül mész hozzá. És lesznek kapcsolataid New Yorkban is, ha fenntartod a közeli barátságodat Ariával.

Anyám szokás szerint jóval előrébb járt, már a világ feletti uralmat tervezte, miközben én még mindig próbáltam feldolgozni a tényt, hogy hozzá kell mennem a főnökhöz. Ez túl veszélyes volt. Nem hazudtam rosszul. Az Antonióval kötött házasságom évei folyamatosan javították ebbéli képességeimet, de más, hogy az ember a külvilágnak hazudik vagy a saját férjének. Ismét feléledt bennem a harag Antonio iránt, mint olyan sokszor az elmúlt hónapokban. Ő kényszerített engem ebbe a helyzetbe.

Mamma hátralépett, megcsodálta a keze munkáját. A sötét hajam fényes, puha csigákban omlott a vállamra és a hátamra. Talpra álltam. Az alkalomra egy krémszínű, szűk szoknyát és szilvaszín blúzt választottam, amelyet a szoknyámba tűrtem, valamint egy egyszerű, fekete, lapos sarkú cipőt. A magam százhetvenkét centijével én voltam az egyik legmagasabb nő az Outfitben, és az anyám természetesen aggódott, hogy Dante lemondaná az esküvőt, ha magas sarkút viselnék. Nem vettem a fáradságot, hogy rámutassak, Dante még így is legalább tizenhárom centivel magasabb nálam, magas sarkúban is alacsonyabb lennék nála. És egyébként sem most lát először. Találkoztunk párszor maffiabeli eseményeken, és még táncoltunk is egy kicsit Aria esküvőjén három hónappal ezelőtt, augusztusban. De soha nem váltottunk több szót az elvárt udvariasságnál, és biztosan soha nem volt olyan érzésem, hogy Dante akár csak távolról is érdeklődne irántam. De köztudott volt róla, hogy mennyire zárkózott, szóval ki tudja, mi járt valójában a fejében?

– Randevúzott a felesége halála óta? – kérdeztem.

Az ilyen pletyka általában gyorsan terjedt a köreinkben, de talán nem hallottam róla. Elsőként a család idősebb nőtagjai szereztek tudomást mások szennyeséről. Őszintén szólva a pletykálás volt a legtöbbjük fő időtöltése.

Mamma szomorúan mosolygott.

– Hivatalosan nem. A hírek szerint képtelen elereszteni a feleségét, de már több mint három év telt el, és most, hogy az Outfit főnöke lesz, nem kapaszkodhat egy halott nő emlékébe. Tovább kell lépnie, és gondoskodnia örökösről. – A vállamra tette a kezét, és rám vigyorgott. – És te leszel az, aki egy gyönyörű fiút adsz neki, kedvesem.

Összerándult a gyomrom.

– Nem ma.

Az anyám nevetve csóválta a fejét.

– De hamarosan. Két hónap múlva lesz az esküvő.

Ha mammán és a papàn múlna, akkor hetekkel ezelőtt létrejött volna ez a házasság. Valószínűleg aggódtak, hogy Dante meggondolja magát velem kapcsolatban.

– Valentina! Livia! Dante autója most hajtott be – kiabálta a papà.

Mamma összecsapta a kezét, aztán rám kacsintott.

– Gyere, feledtesd el vele a feleségét!

Reméltem, hogy nem mond majd ilyen ízléstelenséget, amikor Dante is itt van. Követtem őt le a földszintre, és próbáltam okos arcot vágni. Papà kinyitotta az ajtót. Nem is emlékszem, mikor nyitott ajtót utoljára valakinek. Általában az anyám dolga volt, vagy az enyém, esetleg a szobalányé, de még én is láttam az apámon, hogy szinte ugrál a türelmetlenségtől. Tényleg ilyen nyilvánvalóvá kellett tennie, hogy kétségbeesetten ismét ki akar házasítani? Ettől úgy éreztem magam, mint az utolsó kölyökkutya az alomból, amelyiktől már alig várnak megszabadulni az állatkereskedésben.

Megjelent az ajtóban Dante szőke haja, ahogy anyámmal megálltunk az előtér közepén. Havazott odakinn, és a fejét borító puha hótakarótól szinte aranyszínűnek látszott Dante haja. Már értettem, miért bosszantott annyi embert Aria és Luca házassága. Igazi aranypár lettek volna Dantéval.

Papà széles mosollyal tárta ki az ajtót. Dante kezet rázott vele, aztán halkan váltottak pár szót. Mamma szinte remegett mellettem az izgalomtól. Felvillantotta azt az ezer wattos mosolyát, amikor Dante és Papà végre elindultak felénk. Mosolyt kényszerítettem az arcomra, de sokkal kevésbé ragyogót.

A szokásoknak megfelelően Dante először az anyámat köszöntötte, meghajolt, és kezet csókolt neki, aztán felém fordult. Futólag rám mosolygott, de az nem érte el a kék szemét, aztán kezet csókolt.

– Valentina – köszöntött azon a selymes, érzelemmentes hangján.

Tisztán fizikai értelemben vonzónak találtam Dantét. Magas volt, nem túl izmos, tökéletesen festett a sötétszürke, háromrészes öltönyben, fehér ingben és világoskék nyakkendőben, a dús, szőke haját lazán hátrafésülte. De mindenki hidegnek és barátságtalannal tartotta őt, és a rövid találkozásaink alapján tudtam, hogy ez az igazság.

– Csodálatos újra találkozni veled – biccentettem.

Dante eleresztette a kezemet.

– Igen, az. – Visszafordult az apámhoz. – Szeretnék négyszemközt beszélni Valentinával.

Szokás szerint nem pazarolta az időt udvariaskodásra.

– Természetesen – felelte Papà lelkesen, karon fogta az anyámat, és máris vezette el onnan.

Soha nem hagytak volna egyedül egy férfival, ha nem lettem volna már férjnél, de így már nem kellett óvniuk az erkölcseimet. És nem árulhattam el nekik, hogy Antonióval soha nem háltuk el a házasságunkat. Nem árulhattam el senkinek, a legkevésbé Danténak.

Dante felém fordult, amikor a mamma és a papà eltűnt az apám dolgozószobájában.

– Feltételezem, hogy elfogadható a számodra a dolog.

Olyan visszafogottnak és szenvtelennek tűnt, mint aki annyira mélyen eltemette az érzéseit, hogy már ő maga sem fér hozzájuk. Eltűnődtem, vajon mennyi volt ebből a felesége halálának az eredménye, és mennyi fakadt a természetéből.

– Igen – feleltem, és reméltem, hogy nem látja rajtam, mennyire ideges vagyok. A tőlünk balra lévő ajtó felé intettem. – Szeretnél leülni, hogy beszélgessünk?

Dante bólintott, és bevezettem a nappaliba. A szófára ültem, Dante pedig velem szemben telepedett le a fotelbe. Azt hittem, hogy mellém ül majd, de úgy tűnt, megfelel számára, hogy tartsa az illő távolságot. A rövid kézcsóktól eltekintve vigyázott, hogy ne érjen hozzám. Valószínűleg nem találta illendőnek, amíg nem vagyunk házasok. Legalábbis ebben reménykedtem.

– Feltételezem, hogy az apád mondta neked, hogy január 5-ére tervezzük az esküvőt.

Kerestem a szomorúság vagy a vágyakozás leghalványabb jelét a hangjában, de nem találtam. Az ölembe tettem a kezemet, összekulcsoltam az ujjaimat. Így kevesebb esély volt rá, hogy Dante észreveszi, mennyire remegnek.

– Igen. Pár napja mondta.

– Tisztában vagyok vele, hogy egy év sem telt még el a férjed temetése óta, de az apám visszavonul az év végén, és elvárják tőlem, hogy nős legyek, amikor átveszem a helyét.

Lehajtottam a fejemet, és összeszorult a szívem az eltemetett érzésektől. Antonio nem volt jó férj, semmiféle férj nem volt, de a barátom volt, és egész életemben ismertem őt, ezért is egyeztem bele, hogy hozzámenjek feleségül. Természetesen naiv voltam, nem jöttem rá, mit jelent a valóságban egy olyan férfi feleségének lenni, akit egyáltalán nem érdekeltem sem én, sem a nők általában. Segíteni akartam neki. A maffiában nem tolerálták, ha valaki meleg. Ha valaki rájött volna, hogy Antonio a férfiakat szereti, akkor megölték volna őt. Kaptam az alkalmon, amikor a segítségemet kérte, titokban reménykedtem benne, hogy megnyerhetem őt magamnak. Azt hittem, eldöntheti, hogy többé nem akar meleg lenni, azt hittem, egyszer majd valódi lehet a házasságunk, de ez a remény hamar szertefoszlott.

Ezért könnyebbült meg egy gonosz, önző részem, amikor Antonio meghalt. Azt hittem, hogy végre szabad vagyok, hogy olyan férfit találjak, aki szeret, de legalábbis kíván engem. Szerencsére ez csak egy nagyon kis részem volt, és bűntudatot éreztem, valahányszor az eszembe jutott. Ám talán ez volt az én esélyem. Talán a második házasság végre egy olyan férjet ad nekem, aki többet lát bennem szükséges rossznál.

Dante a jelek szerint félreértette a hallgatásomat.

– Még érvényteleníthetjük a megállapodást, ha ez túl korai neked.

A mamma megölne, a papà pedig valószínűleg agyvérzést kapna.

– Nem – vágtam rá gyorsan. – Minden rendben. Csak egy pillanatra belevesztem az emlékekbe.

Rámosolyogtam. Nem viszonozta, csak hideg kíváncsisággal méregetett.

– Jól van – szólalt meg végül. – Szeretném megbeszélni veled az előkészületeket, valamint az eseményhez vezető időszakot. Két hónap nem hosszú idő, de minden rendben lesz, mivel az esküvő nem lesz nagyszabású.

Bólintottam. Egy részem szomorkodott, amiért ez egy csendes esküvő lesz, de ilyen rövid idővel Antonio halála után egy nagy lagzi ízléstelen lett volna, és mivel ez már a második esküvőm volt, nevetséges lett volna ragaszkodnom egy pompázatos ünnepséghez.

– Miért engem választottál? Biztosan volt sok más lehetőség.

Azóta ezen tűnődtem, hogy a papà beszámolt nekem a megállapodásáról Dantéval. Tudtam, hogy nem lett volna szabad megkérdeznem. A mamma hisztit csapott volna, ha itt van.

Nem változott Dante arckifejezése.

– Természetesen. Az apám az unokatestvéredet, Giannát javasolta, de nem akartam olyan feleséget, aki éppen csak nagykorú lett. Sajnos a legtöbb húszas éveiben járó nő már férjnél van, a legtöbb özvegy pedig idősebb nálam, vagy gyerekei vannak, márpedig mindkettő elfogadhatatlan egy férfinak ez én pozíciómban, ezt nyilván megérted.

Bólintottam. Sok szabályt kell betartani, amikor az ember a megfelelő házastársat keresi, különösen egy Dante pozíciójában lévő férfinak, ezért is döbbentek meg sokan, amikor bejelentették, hogy én leszek a felesége. Dante sokakat felbosszantott a döntésével.

– Szóval te voltál az egyetlen logikus választás. Természetesen te is elég fiatal vagy, de ezen nem lehet segíteni.

Egy pillanatra annyira megdöbbentett az érzelemmentes érvelése, hogy nem tudtam megszólalni. Bár nem voltam olyan naiv, mint régen, de reméltem, hogy Dante legalább részben azért választott engem, mert vonzódott hozzám, csinosnak vagy legalább némileg érdekesnek talált, de a hideg magyarázata eloszlatta ezt a reménysugarat is.

– Huszonhárom éves vagyok – közöltem meglepően nyugodtan. Talán rám is átragadt Dante tartózkodása. Ha így van, akkor hamarosan jégkirálynőként fognak ismerni. – Ez nem olyan fiatal a mi házassági követelményeink szerint.

– Tizenkét évvel fiatalabb vagy nálam. Ez több, mint amennyit szerettem volna.

A néhai felesége csak két évvel volt fiatalabb nála, és majdnem tizenkét évig voltak házasok, mielőtt az asszony meghalt rákban. Ám abból, ahogyan ezt mondta, úgy tűnt, mintha kényszerítették volna, hogy feleségül vegyen. A mi világunkban a legtöbb férfi fiatal szeretőt tartott, amikor a felesége idősebb lett, ám Dante mintha nem örült volna neki, hogy túl fiatal vagyok.

– Akkor talán másik feleséget kellene keresned. Nem kértem, hogy vegyél el.

A szám elé kaptam a kezemet, amint elhagyták a szavak, aztán Dante szemébe néztem. Nem látszott dühösnek, semmilyennek sem látszott. Olyan volt az arca, mint mindig. Sztoikus és érzelemmentes.

– Elnézést. Ez nagyon goromba volt. Nem lett volna szabad ezt mondanom.

Dante megrázta a fejét. Egyetlen haja szála sem mozdult a helyéről. Egy szem piszok sem volt a nadrágján a havas novemberi idő ellenére.

– Minden rendben. Nem akartalak megbántani.

Azt kívántam, bárcsak ne hangzana ilyen fásultnak, de semmit nem tehettem ellene, legalábbis, amíg nem vagyunk házasok.

– Nem tetted. Sajnálom. Nem lett volna szabad felcsattannom.

– Térjünk vissza a témához. Van pár dolog, amit meg kell beszélnünk, és sajnos van egy tárgyalásom ma este, holnap reggel pedig el kell érnem a korai gépet.

– New Yorkba repülsz Matteo és Gianna eljegyzésére…

A mi családunkat nem hívták meg. Ahogy Aria eljegyzésére, úgy most is csak a közeli család és a New York-i és a chicagói maffia vezetője kapott meghívást. Tulajdonképpen örültem neki. Ez lett volna az első társasági esemény a Dantéval kötendő házasságom bejelentése óta. Pletyka és kíváncsi tekintetek követtek volna mindenhová.

Némi meglepetés villant a szemében, de aztán el is tűnt.

– Igen, valóban.

A zakója zsebébe nyúlt, és felém nyújtott egy apró bársonydobozkát. Elvettem tőle, és kinyitottam. Egy gyémánt eljegyzési gyűrű volt benne. Csak pár hete vettem le a jegygyűrűt és az eljegyzési gyűrűt, amelyet Antoniótól kaptam. Nem mintha sokat jelentettek volna nekem.

– Remélem, tetszik.

– Igen, köszönöm.

Egy pillanatnyi habozás után fogtam a gyűrűt, és felhúztam az ujjamra. Dante tekintetében semmi sem árulkodott arról, hogy ő akarta volna megtenni. A jobb kezére pillantottam, és összeszorult a gyomrom. Még mindig viselte a régi jegygyűrűjét. Csalódottság újabb hulláma öntött el. Ha ennyi idő után még mindig hordta, akkor biztosan még mindig szerelmes a halott feleségébe – vagy csak egyszerűen megszokásból tette?

Észrevette, mit nézek, és a sztoikusság maszkja első alkalommal tűnt el az arcáról, de olyan gyorsan visszatért, hogy nem is voltam biztos benne, hogy jól láttam. Nem adott magyarázatot, és nem kért bocsánatot, de nem is vártam egy hozzá hasonló férfitól.

– Az apád kérte, hogy jelenjünk meg egyszer nyilvános helyen az esküvő előtt. Mivel egyetértettünk benne, hogy szükségtelen az eljegyzési parti… – Engem soha nem kérdeztek erről, de meg sem lepődtem. – … azt javaslom, hogy együtt vegyünk részt a Scuderi család éves karácsonyi partiján.

Mióta az eszemet tudom, a családom a Scuderi-házban töltötte az ádvent első vasárnapját.

– Ez észszerű ötletnek hangzik.

Dante hidegen rám mosolygott.

– Akkor ezt megbeszéltük. Tudatom az apáddal, hogy mikor jövök el érted.

– Nekem is elmondhatod. Van telefonom, és képes vagyok használni.

Dante rám meredt. Egy másodpercre valami, talán a jókedv halvány jele futott ár az arcán.

– Természetesen. Ha ezt szeretnéd. – Elővette a zsebéből a telefonját. – Mi a számod?

Kellett egy pillanat, hogy elfojtsam az úrinőhöz nem méltó horkantó nevetést, mielőtt meg tudtam adni neki.

Visszatette a zakójába a telefont, miután befejezte a pötyögést, aztán egyetlen szó nélkül felegyenesedett. Én is felálltam, lassan kisimítottam a nem létező ráncokat a szoknyámból, hogy elrejtsem a bosszúságomat a túlzott udvariassága miatt.

– Köszönöm az idődet – mondta hivatalos hangon.

Őszintén reméltem, hogy felenged az esküvőnk után. Nem volt mindig ilyen visszafogott. Hallottam történeteket arról, hogyan biztosította a helyét az apja pozíciójának örököseként, és milyen hatékonyan bánt el az árulókkal és az ellenséggel. Volt valami sötét és vadállati a jégherceg-viselkedés mögött.

– Szívesen. – Az ajtóhoz sétáltam, de Dante megelőzött, és kinyitotta nekem. Megköszöntem, aztán kiléptem az előtérbe. – Szólok a szüleimnek, hogy elbúcsúzhassanak.

– Szeretnék egy szót váltani az apáddal négyszemközt, mielőtt elmegyek.

Fölösleges lett volna megpróbálnom, hogy olvassak az arckifejezéséből, ezért nem is fárasztottam vele magam. Inkább végigmasíroztam a folyosón, és bekopogtam az apám dolgozószobájának ajtaján. Elhaltak a hangok odabenn, és egy másodperccel később apám kinyitotta az ajtót. Mamma közvetlenül mögötte állt. Láttam az arcán, hogy alig várja, hogy kérdésekkel bombázzon, de Dante közvetlenül mögöttem volt.

– Dante szeretne szót váltani veled – mondtam, aztán Dante felé fordultam. – Akkor a karácsonyi partin találkozunk.

Megfordult a fejemben, hogy adok egy puszit az arcára, de azonnal el is hessegettem az ötletet. Inkább mosolyogva biccentettem, aztán elsétáltam.

Anyám cipősarkai mögöttem kopogtak, aztán mellém lépett. Belém karolt.

– Hogy ment? Dante nem tűnt túl boldognak. Megsértetted valamivel?

Rámeredtem.

– Természetesen nem. Dante arca egyetlen létező kifejezésbe dermedt.

– Psszt! – Mamma mögénk pillantott. – Mi van, ha meghallja?

Nem hiszem, hogy érdekelné.

Mamma az arcomat vizslatta.

– Boldognak kellene lenned, Valentina. Megnyerted a férjlottót, és biztos vagyok benne, hogy szenvedélyes szerető rejtőzik Dante hideg külseje alatt.

– Mamma, kérlek!

Eddigi életem során kétszer szenvedtem végig a beszélgetést a szexről az anyámmal: egyszer tizenöt éves koromban, amikor próbált felvilágosítani, hogy nem a gólya hozza a gyereket, de akkor már tökéletesen tisztában voltam a szex mechanizmusával. Ez az információ még egy katolikus lányiskolában is eljut előbb-utóbb az emberhez. Másodszor pedig nem sokkal az Antonióval kötött házasságom előtt. Nem hiszem, hogy túlélnék egy harmadikat.

De reméltem, hogy igaza van. Antonio nők iránti érdektelenségének köszönhetően soha nem volt alkalmam, hogy élvezzek egy szenvedélyes szeretőt, vagy valójában bármilyen szeretőt. Több mint kész voltam megszabadulni a szüzességemtől, még ha ezzel azt is kockáztattam, hogy Dante megtudja, hogy csak kirakat volt az első házasságom – de ezzel majd akkor foglalkozom, ha aktuális lesz.

MÁSODIK FEJEZET

Dante háromnegyed hatkor jött értem, ahogy megígérte. Egy perccel sem később, és egy perccel sem korábban. A szüleim már korábban távoztak. Az Outfit jövőbeli fejeként Dante nem érkezhetett túl korán a partira.

Ismét egy háromrészes öltönyt viselt, tengerészkéket világoskék csíkokkal és hozzá illő nyakkendővel. Egy pillanatra megdermedtem, amikor megláttam őt. Az én ruhám is tengerészkék volt. Az emberek azt fogják hinni, hogy direkt csináltuk, de most már semmit sem tehettünk. Végigcsináltam egy szigorú, háromnapos méregtelenítő kúrát, hogy beleférjek a szűk, hátul mélyen kivágott ruhába; nem fogok most valami mást felvenni. Bár a szűk szoknya a vádlimig ért, a combomig fel volt vágva, így különösebb gond nélkül le tudtam menni benne a lépcsőn.

Dante gyorsan végigmért.

– Gyönyörűen festesz, Valentina.

Udvariasságból mondta. Abszolút semmi jelét sem adta, hogy tényleg vonzónak talál.

– Köszönöm – mosolyogtam, és hozzáléptem.

A derekamra tette a kezét, úgy vezetett a járda mellett parkoló fekete Porschéhoz, és megfeszültem, amikor a tenyere a pucér bőrömhöz ért. Nem voltam biztos benne, de azt hiszem, hallottam, ahogy fúj egyet, és kéjesen megborzongtam az érzéstől és a gondolattól, hogy talán hatással vagyok rá. Finoman a hátamra tette a kezét, és semmi újabb jelét nem adta, hogy megleptem a részleges meztelenségemmel, ahogy a kocsi jobb oldala felé terelt, és kinyitotta nekem az ajtót. Beszálltam, szinte kábán a diadaltól, hogy sikerült reakciót kicsikarnom a jégemberből. Gyakrabban megkísérlem majd megtenni, ha házasok leszünk.

A többi vendég már megérkezett, amikor behajtottunk a Scuderi-kúria elé. Jöhettünk volna gyalog, ha nem lett volna tízcentis hó, biztonsági indokok és a magas sarkú cipőm. Dante nem fárasztotta magát semmitmondó beszélgetéssel az út alatt. Szemmel láthatóan messze jártak a gondolatai. Ezúttal nem volt látható reakció, amikor Dante ismét a pucér hátamra tette a kezét.

Ludevica Scuderi nyitott ajtót nekünk. Rocco, a férje, Dante apjának a consiglieréje mögötte várakozott a felesége vállára tett kézzel. Mindketten ragyogóan mosolyogtak, ahogy betessékeltek bennünket a kellemesen meleg előtérbe. Egy piros és fehér gömbökkel díszített két és fél méter magas karácsonyfa foglalta el a helyiség jelentős részét.

– Annyira örülünk, hogy el tudtatok jönni – mondta Ludevica melegen.

Rocco kezet rázott Dantéval.

– Gratulálnom kell a kiváló ízlésedhez. Bámulatosan fest a jövendőbeli feleséged, Dante.

Nyilvánvaló volt, hogy kezüket-lábukat törik, hogy kedvesek legyenek vele. Bár kívánatos volt, hogy az új capo megtartsa az elődje consiglieréjét, nem volt hagyomány, így Dante kijelölhetett új consiglierét, miután az apja helyébe lépett.

Dante biccentett, és visszatette a kezét a hátamra.

– Tényleg – közölte egyszerűen, míg én csak mosolyoghattam.

Ludevica megfogta a két kezemet.

– Örültünk, amikor megtudtuk, hogy Dante téged választott. Ideje, hogy a sors kárpótoljon azok után, amiken keresztülmentél.

Nem tudtam, mit mondjak erre. Talán őszintén beszélt. Nehéz volt megállapítani. Hiszen eredetileg megpróbálták Giannát férjhez adni Dantéhoz.

– Köszönöm. Ez nagyon kedves tőled.

– Gyertek be! A partit nem az előtérben tartjuk – mondta Rocco, és intett, hogy menjünk be a nappaliba.

Nevetés és beszélgetés hallatszott odabentről.

– Aria izgatottan várja, hogy ismét találkozzatok – mondta Ludevica, ahogy beléptünk a nappaliba.

Nem volt módom kifejezni a meglepetésemet, hogy Aria is itt van, mert amint a tömeg észrevett bennünket, azonnal megrohantak, hogy gratuláljanak az eljegyzésünkhöz és a közeledő esküvőnkhöz. Körülnéztem, miközben megráztam a kinyújtott kezeket. Aria a hatalmas helyiség túlsó végén állt, egy másik hatalmas karácsonyfa és a hasonlóan hatalmas férje, Luca mellett, aki birtoklón a derekán tartotta a kezét. Giannát és a vőlegényét, Matteót nem láttam sehol. Ha hinni lehetett az anyám pletykájának, akkor Scuderiék féltek, hogy a középső lányuk esetleg jelenetet rendez.

Dante megsimogatta a hüvelykujjával a hátamat, amivel megijesztett. Rápillantottam, aztán az előttünk álló házaspárra, akikről tudomást sem vettem, úgy bámultam. Ragyogóan rájuk mosolyogtam, és megöleltem Bibianát.

– Hogy vagy? – suttogtam.

Magához szorított, aztán hátralépett, mosolyt erőltetett az arcára. Csak ennyi választ várhattam mások jelenlétében.

Tommaso, a férje, aki harminc évvel idősebb volt nála, kopasz és kövér, megcsókolta a kezemet, ami rendben is lett volna a tekintetét kivéve. Mohónak nevezhettem leginkább. Megfeszültek Dante ujjai a hátamon, és megkockáztattam rá egy pillantást, de ugyanolyan zárkózott maszk volt az arca, mint általában. Tommasóra meredt, és a pasas gyorsan el is tűnt Bibianával együtt.

Egy pincér megállt előttünk egy italokkal teli tálcával, és Dante elvett egy pohár pezsgőt nekem és skót whiskyt magának. Most, hogy csillapodott a gratulálók rohama, Luca és Aria elindultak felénk. Kissé megváltozott Dante viselkedése, mint amikor egy tigris szagot fog, hogy másik ragadózó tévedt a vadászterületére. Nem megfeszült, hanem ellazult, mintha mutatni akarta volna, hogy nem aggódik, de éberré és számítóvá vált a tekintete.

Luca és Dante kezet ráztak, mindketten azzal a félelmetes cápamosollyal az arcukon. Ügyet sem vetettem rájuk, Ariára vigyorogtam, őszintén örültem, hogy ismét látom. Hónapok óta nem találkoztunk. Sokkal nyugodtabbnak látszott, mint az esküvőjén.

– Csodásan festesz – mondtam neki, amikor megöleltem.

Sötétvörös ruha volt rajta, amely csodásan kiemelte szőke haját és halvány bőrét. Nem csoda, hogy Luca alig bírta levenni róla a szemét.

– Te is – felelte, ahogy hátralépett. – Láthatom a hátát?

Megfordultam a kedvéért.

– Nahát! Hát nem csodálatos?

Lucának intézte a kérdést, ami kínos csendhez vezetett, az egekbe szökött a feszültség. Dante átkarolta a derekamat, hidegen nézte Lucát, aki megfogta Aria kezét, és megcsókolta.

– Én csak téged látlak – mondta neki halkan.

Aria kényszeredetten mosolygott.

– Meg kell keresnem Giannát, de szeretnék később beszélni veled.

– Rendben – feleltem, örültem, amikor Lucával együtt elsétáltak.

A férfiak jelenlétében egyébként sem beszélgethettünk volna Ariával.

Dantéhoz fordultam.

– Nem kedveled Lucát.

– Ez nem kedvelés kérdése. Hanem életösztön és egészséges adag gyanakvás kérdése.

– Ezt nevezem a karácsony szellemének – jegyeztem meg, és nem is akartam elrejteni a szarkazmusomat.

Dante szája ismét megrándult a jókedv apró jeleként, aztán el is tűnt.

– Ennél valamit?

– De még mennyire. – Kopogott a szemem az éhségtől az elmúlt napok fájdalmas diétája után. Ahogy átvágtunk a tömegen, észrevettem, hogy az Outfit feje nincs jelen. – Hol az apád?

– Nem akarta ellopni tőlünk a show-t. Most, hogy gyakorlatilag nyugalomba vonult, már jobban szeret távol maradni a társaságtól – felelte Dante szárazon.

– Érthető.

Kimerítőek voltak ezek a társasági események. Az embernek vigyáznia kellett, hogy mit mond és tesz, különösen, ha az Outfit fejéről van szó. Annak alapján, amilyen kemény pillantást vetett rám néhány nő, tudtam, hogy jelenleg én vagyok a kedvenc témájuk. Tudtam, hogy mit mondanak a hátam mögött: miért választott Dante Cavallaro egy özvegyet egy ártatlan, fiatal menyasszony helyett?

Dante érzelemmentes arcára néztem, a pofacsontok éles vonalára, a szeméből sugárzó számításra és éberségre, és azon kaptam magam, hogy ismét azt kívánom, bárcsak erre a kérdésre a válasz valami más lenne színtiszta logikánál.

A büféasztal olasz finomságokkal volt megpakolva. Szedtem magamnak egy szelet panettonét, mert kétségbeesetten vágytam valami édességre. Most is mennyei volt, mint mindig. Elkészítettem én is párszor, de soha nem sikerült olyan jól, mint Ludevica Scuderié.

– Dante – szólalt meg egy kellemes női hang mögöttünk.

Egyszerre fordultunk meg. Ines, a húga állt előttünk, akivel csak pár szót váltottam az évek során, mivel kilenc évvel idősebb volt nálam. Állapotos volt, a harmadik trimeszterben járhatott, ha jól tippeltem. A szoba túlsó felén játszottak az ikrei, egy kisfiú és egy kislány, Fabiro Scuderivel, aki a kortársuk volt. Ines haja ugyanolyan világos volt, mint Dantéé, és hasonló hideg távolságtartással viselkedett, de amikor megállapodott rajtam a tekintete, a szeméből, ha melegség nem is, de barátságosság sugárzott.

– És Valentina. Örülök, hogy látlak.

– Ines – köszöntöttem mosolyogva. – Ragyogóan festesz.

A hasára tette a kezét.

– Köszönöm. Nehéz volt szép ruhát találni, amelyikben elfér a pocakom. Talán segíthetnél vásárolni egyet az esküvőtökre.

– Nagyon szívesen. És ha nem bánod, boldog lennék, ha te pedig csatlakoznál hozzám, amikor menyasszonyi ruhát keresek.

Elkerekedett a kék szeme.

– Még nincs meg?

Vállat vontam. Természetesen megvolt még a ruhám az előző esküvőmről, de nem állt szándékomban újra azt felvenni. Balszerencsét jelentene.

– Még nincs, de jövő héten nézek egyet. Szabad vagy?

– Számíthatsz rám – felelte.

Sokkal melegebbé vált a tekintete. Jóval fiatalabbnak látszott harminckettőnél, és bár állapotos volt, úgy tűnt, hogy egy plusz grammot sem szedett fel. Eltűnődtem, vajon hogyan csinálja. Talán a jó géneknek köszönhető. Engem aztán biztosan nem áldott meg velük a sors. Egy perc alatt meghíznék az alkalmankénti méregtelenítő nap vagy hét és a rendszeres testedzés nélkül.

– Csodálatos.

A szemem sarkából láttam, hogy Dante mérsékelt érdeklődéssel figyel bennünket. Reméltem, hogy boldog, amiért a húga és én kijövünk egymással. Tudtam, hogy a néhai felesége Ines barátnője volt. Gyakran láttam őket együtt nevetgélni a társasági eseményeken.

– Hol a férjed? – kérdezte végül Dante.

– Ó, Pietro kiment rágyújtani Rocco Scuderivel. Nem akartak zavarni téged és a jövendőbeli feleségedet.

Megfeszült egy izom Dante arcán.

– Utánuk mehetsz, ha üzleti ügyet kell megbeszélnetek – mondtam gyorsan. – Megleszek egyedül. Valószínűleg beszélnem kellene Ariával. Talán szívesen csatlakoznál hozzám, Ines.

Ines a fejét rázta, a szemét nem vette le az ikrekről, akik hevesen vitatkoztak egymással.

– Rendet kell teremtenem, vagy sírás és vérző orr lesz a vége.

Ránk mosolygott, aztán a veszekedő gyerekekhez sietett.

Dante még nem mozdult mellőlem.

– Biztos vagy benne?

– Igen.

Bólintott.

– Hamarosan visszajövök.

Figyeltem, ahogy a teraszajtóhoz megy, és eltűnik odakinn. Most, hogy egyedül maradtam, láttam, hogy jó néhány nő nyíltabban figyel. Gyorsan meg kellett találnom Ariát vagy Bibianát, mielőtt egyikük egy kínos beszélgetésbe rángat. Átkígyóztam a vendégseregen, éppen csak rájuk mosolyogtam. Végül az előtér egy csöndes sarkában találtam meg Ariát és Bibianát.

– Hát itt vagytok!

Nem is próbáltam leplezni a megkönnyebbülésemet.

– Mi a baj? – kérdezte Aria a homlokát ráncolva.

– Úgy érzem, hogy mindenki rólam és Dantéról beszél. Mondjátok, hogy csak képzelődöm!

Bibiana a fejét rázta.

– Nem képzelődsz. A legtöbb özvegy nem olyan szerencsés, mint te.

– Tudom, de akkor is. Bárcsak ne mutatnák ki ennyire a döbbenetüket az eljegyzésem miatt.

– Majd elmúlik – vigasztalt Aria, aztán grimaszt vágott. – Hamarosan ismét Gianna lesz a napi pletyka témája.

– Sajnálom. Hallottam, hogy jelenet volt Gianna eljegyzésén.

Aria bólintott.

– Ja. Gianna nehezen tudja leplezni, hogy nem akar férjhez menni.

– Ezért nincs itt Matteo Vitiello? – kérdezte Bibiana.

Én is tűnődtem rajta, de nem akartam kíváncsiskodni.

– Nem. De Salvatore Vitiello halála óta Matteo a második számú főnök, és New Yorkban kell maradnia, ha Luca elutazik.

Figyeltem az arcát, látszik-e rajta nyoma a feszültségnek, amelyet a hangjában hallottam, de megtanulta elrejteni az érzéseit. Gondjai lennének Lucának New Yorkban? Fiatal volt capónak. Talán bizonyos erők lázadásra készültek. Régen Aria talán elmondta volna nekem, de most, hogy a chicagói Outfit jövendő főnökének a menyasszonya vagyok, már óvatosnak kellett lennie, hogy mit árul el. Lehet, hogy próbáltunk együttműködni, de New York és Chicago egyértelműen nem voltak barátok.

– Van értelme – jegyeztem meg.

Bibiana rám meredt. Biztos ő is észrevette a feszültséget Aria szavaiban.

Elkerekedett Aria kék szeme.

– Még meg sem mutattad az eljegyzési gyűrűdet!

Kinyújtottam a kezemet.

– Gyönyörű – rebegte Aria.

– Az. Dante választotta nekem. – A második eljegyzési gyűrűm volt, és a második alkalom, hogy nem a szerelem záloga. – Meddig maradtok Chicagóban? Van időd átjönni egy kávéra?

– Holnap reggel utazunk el. Luca vissza akar térni New Yorkba. De pár nappal korábban jövünk el az esküvődre, szóval akkor talán kávézhatunk együtt, hacsak nem leszel nagyon elfoglalva.

– Nem, nem lesz nagy ünnepség, szóval lesz időm találkozni veled egy kávéra. Hívj fel, ha majd többet tudsz!

– Úgy lesz.

– Veled mi van, Bibiana, te ráérsz átjönni holnap? Már jó ideje nem volt alkalmunk beszélgetni.

Bibiana az ajkába harapott.

– Lehetséges, azt hiszem. Most, hogy már majdnem a főnök felesége vagy, Tommaso már aligha mondhat nemet.

– Pontosan – vágtam rá, aztán ismét Ariához fordultam. – Hol van Luca?

Aria körülnézett.

– Beszélni akart a szüleimmel Matteo és Gianna esküvőjéről. Tovább tart, mint gondoltam.

Lehet, hogy felmondják az eljegyzést? Az lenne aztán az év pletykája! Nem tudtam elképzelni, hogy megkockáztatják, bármennyire nem akarta Gianna az egészet.

Dante jelent meg a nappaliba vezető ajtóban, megállapodott rajtam a tekintete.

– Azt hiszem, mennem kell – mondtam. Megöleltem Ariát és Bibianát, aztán Dantéhoz léptem. Megálltam előtte. – Megyünk?

Roppant feszültnek látszott.

– Igen. De hazamehetsz a szüleiddel, ha maradni akarsz még.

Ez csak még több pletykához vezetne. Az ember nem jelenhetett meg egy partin a vőlegényével, hogy aztán nélküle távozzon.

– Nem hiszem, hogy bölcs lépés lenne.

Dante arcán látszott, hogy megérti.

– Természetesen.

– Minden rendben? – kérdeztem, amikor az autóban ültünk. Most, hogy jegyesek voltunk, úgy gondoltam, nem baj, ha megkérdezem.

Megfeszültek Dante ujjai a kormányon.

– Az oroszok több gondot okoznak a szokásosnál, és nyilvánvalóan nem segít a helyzeten, hogy Salvatore Vitiello ilyen kritikus időben halt meg, és New Yorknak új capóval kell működnie.

Meglepetten néztem rá. Nem számítottam részletes válaszra, amikor feltettem a kérdést. A legtöbb férfi nem szeretett üzletről beszélni a feleségével, és én még nem is mentem hozzá.

Dante rám pillantott.

– Meglepettnek látszol.

– Az is vagyok – vallottam be. – Köszönöm, hogy őszinte választ adtál.

– Szerintem az őszinteség a működőképes házasság kulcsa.

– Nem azoké a házasságoké, amelyeket ismerek – jegyeztem meg szárazon.

Dante oldalra biccentette a fejét.

– Igaz.

– Szóval nem gondolod, hogy Luca jó capo?

– Jó capo, vagy legalábbis az lesz, ha kigyomlálja az ellenségeit.

Nyugodtan mondta ezt. Mintha a kigyomlálás nem azt jelentené, hogy embereket ölnek meg, mert kényelmetlenné váltak, vagy veszélyeztetik valakinek a hatalmát.

– Te is ezt fogod tenni, ha az Outfit főnöke leszel?

– Igen, ha szükséges, de én az elmúlt pár évben megalapoztam a jogaimat. Sokkal idősebb vagyok Lucánál.

De még így is az Outfit történetének legfiatalabb főnöke. Őt is kóstolgatni fogják.

Dante megállt a szüleim háza előtt. Leállította a motort, megkerülte az autó elejét, aztán kinyitotta nekem az ajtót. Megfogtam a kezét, és kiszálltam, egy pillanatra olyan közel kerültünk egymáshoz, hogy könnyű lett volna megcsókolnom őt. Hátralépett, ismét tisztes távolság lett köztünk, aztán az ajtóhoz vezetett. Felé fordultam.

– Soha nem láttalak még testőrrel. Nem kockázatos egyedül odakinn?

Dante sötéten mosolygott.

– Van nálam fegyver, és ha valaki meg akar lepni, hát hadd próbálkozzon.

– Te vagy a legjobb céllövő az Outfitben.

– A legjobbak közé tartozom, igen.

– Jó, akkor biztonságban érezhetem magam, gondolom.

Viccnek szántam, de Dante halálosan komolynak látszott.

– Biztonságban vagy.

Haboztam. Megpróbál vajon megcsókolni? Négy hét múlva házasok leszünk. Végül is nem kellett távol tartanunk magunkat egymástól az illem kedvéért. Amikor világossá vált, hogy Dante nem teszi meg az első lépést, hozzáléptem, és megpusziltam az arcát. Nem mertem az arcába nézni, inkább kinyitottam az ajtót, beléptem, és hagytam, hogy becsukódjon mögöttem. Vártam pár pillanatig, aztán kikukucskáltam az ajtó melletti ablakon. Elindult Dante autója. Eltűnődtem, vajon miért nem próbált megcsókolni. Azért, mert még nem vagyunk házasok? Talán azt gondolta, nem illik fizikailag közel kerülnünk egymáshoz az esküvő előtt. Vagy még mindig szerelmes a feleségébe? Nem is néztem a kezére, hogy lássam, levette-e a régi jegygyűrűjét. Vajon ezért beszéltek rólam ma az emberek?