Mérő László

Észjárások - remix

Tartalom

Előszó

A gondolkodás sokfélesége

A transzlogika

Módosult tudatállapotok

Hipnózisszimulátorok

A szimulánsok lebuktatása

A transzlogika fogalma

Az emberi megismerésről

Transzlogikus megismerés

Transzlogika normál tudatállapotban

A formális logika

A dolgok logikája

A formális logika

A kártyás feladat

A csekkes feladat

A hétköznapi logika

Férfi - és női logika

Absztrakt és konkrét kérdések

Egymásba forduló ellentétek

Holizmus és redukcionizmus

A pszichológia mint természettudomány

Freudi nyelvbotlások

Azonos jelentésű ellentétek

Nyugati és keleti gondolkodás

Sok út vezet a tudáshoz

A gondolkodás szintjei

Okos és buta darazsak

Az emberi fogalmak természete

Fogalmaink hierarchiái

Összekuszálódó hierarchiák

Gödel, Escher, Bach

Metaszintek

A gondolkodás építőkockái

Megismerési és gondolkodási sémák

A kognitív séma fogalma

Szavakkal nehezen kifejezhető gondolatok

Sémafogalmak kavalkádja

Az ember mint információátvivőberendezés

A bűvös hetes szám

A rövid és a hosszú távú memória

A kétféle memória mint modell

Epifenomének

A kognitív sémák mennyisége

Kiinduló feltételezések

Felidézési kísérlet sakkozókkal

Egy egyszerű matematikai egyenlőtlenség

Sémaszámbecslések

Más területek nagymesterei

A kognitív sémák működése

A sakkozók sémái

Egy kihívás programozóknak

A feladat jelentősége

A MAPP program

A sémák és az emlékezet

Mennyit használunk ki memóriakapacitásunkból?

A rövid távú memória fejlesztése

A szakértelem természete

A kezdőtől a nagymesterig

A nagymesterré érés folyamata

A mesterjelölti szint

A szakmai fejlődés lépcsőfokai

Az intuitív gondolkodás

A szakma tanulása

Az egyes szakmai szintek jellemzői

A sémák mennyiségi növekedésének határai

A szakmai gondolkodás

A tananyag nehéz részei

A tehetség

Életművészek

A hétköznapi és a szakmai nyelv

A szaktudományok kialakulása

A szakmaváltás lehetőségei

Még egyszer a szakmai tehetségről

Egy szakterület mélységei

Klassziskülönbségek

A sakk és a go mélysége

Kitérő: a labdarúgás és a kosárlabda mélysége

Tudáskülönbségek és teljesítménykülönbségek

Az intelligenciatesztekről

Az általános emberi intelligencia mélysége

Sakk- és goprogramok

Túl a tiszta racionalitáson

A racionalitás korlátai

A racionalitás és a formális logika

A Church-Turing-tézis

A végtelen hurkok problémája

A korlátozott racionalitás elmélete

Heurisztikák

Heurisztikák nélkül nem megy

A racionális megismerés komplexitáskorlátja

Racionális és intuitív gondolkodás

Magas szintű gondolkodási sémáink

Rögzítés és igazítás

A hozzáférhetőség-heurisztika

Általános mintázatérzékelés

A reprezentativitás-heurisztika

A formális logika sémái

Mennyire racionális lény az ember?

A misztikus gondolkodás

A miszticizmus omnijektivitása

A legmagasabb metaszint

Misztikus tehetségek

A nyugati és a keleti út

A holizmus és a redukcionizmus útjai

A világképek versengése

Sokféle formája van az okosságnak

A vonatkoztatási rendszerek váltogatása

A váltogatás nehézségei és a kreativitás

A váltogatás könnyedsége és az intelligencia

A végső gödeli kérdések

Az emberi gondolkodás ereje

Nincs királyi út

Irodalom

Az idézetek forrásai

Mérő László

Észjárások - remix

A racionális gondolkodás ereje és korlátai

Copyright © Mérő László, 2001, 2008

Szaklektor:

Vekerdi László

Illusztrálta:

M. Miltényi Miklós

Hungarian edition © Tericum Kiadó, 2008

Illustrations © M. Miltényi Miklós, 2008

Cover design © Tericum Kiadó, 2008

Előszó a remix kiadáshoz

Húsz éve írtam az Észjárások című könyv első változatát. A tudományos könyvek általában nem túl időtállóak, húsz év alatt rengeteget fejlődik a tudomány, ami akkor érdekes volt, mára elavul vagy az újabb ismeretek fényében érdektelenné válik. Az Észjárásokat az idők folyamán kétszer is átírtam.

Amikor a kiadó szólt, hogy megjelentetné ismét a könyvet, első reflexem az volt, hogy jaj, ne. Nem aktuális már, annyi mindent kellene benne megint átírni, és most mással foglalkozom, nincs időm ezt felújítani. A kiadó véleménye az volt, hogy ez ne az én gondom legyen, ha az embereket érdekli (és szerinte még mindig van, akit érdekel), akkor legyen csak a piacon ez a könyv.

Elgondolkoztatott a kiadó szempontja, és átnéztem a könyvet ilyen szemmel. Ebben segített egy régebbi kritika is a könyv német kiadásáról, ahol azt írták, nagyon jó a könyv, de ha száz oldallal rövidebb lenne, akkor lenne igazán jó. Most értettem igazán meg, mire gondolt a német kritikus. Ha húsz év után is van, ami érdekes a könyvben, akkor nyilván jót tesz neki, ha csak az van benne.

Most nem átírtam a könyvet, hanem alaposan meghúztam, kihagytam belőle azt a száz oldalt, még kicsit többet is. Kimaradt például az összes fejtegetés a mesterséges intelligencia természetéről és működéséről – ez ötévenként alaposan megváltozik akkor is, ha magának a mesterséges intelligenciának a fejlődése egyáltalán nem annyira átütő, mint reméltük. Kimaradt minden más is, amiről úgy sejtem, hogy öt-tíz év múlva, akkori ismereteink fényében másképp írnám meg, például a gondolatok, eszmék evolúciójáról szóló részek.

Így jött létre ez a remix, amely egy egészen másfajta könyv lett akkor is, ha bő 90%-ban a régi könyv szövegeiből áll. Kevesebbet markol és talán többet fog. Az idő majd eldönti, így mennyire időtálló.

Budapest, 2008. augusztus

„A logika ugyan rendíthetetlen,
de nem tud ellenállni annak, aki élni akar.”
Franz Kafka

A transzlogika

Friedrich August Kekulé német kémikust régóta izgatta, hogyan helyezkedhetnek el az atomok a benzol nevű fontos oldószer molekuláiban. Azt már tudta, hogy ebben a molekulában hat szénatom és hat hidrogénatom van, de a sok hasonló összetételű anyag közül csak a benzolnak voltak meg bizonyos érdekes kémiai tulajdonságai. Nemcsak a molekulát alkotó atomok, hanem azok szerkezete, kapcsolódási rendje is fontos kellett hogy legyen. Egyszer Kekulé álmában hat majmot látott, amelyek körben egymás farkába haraptak. Így fedezte fel Kekulé a benzolgyűrű szerkezetét.

Hasonló legendáktól hemzseg a tudománytörténet. Jó részük minden bizonnyal hiteles is, például az iménti történet magától Kekulétől származik. De egy természettudós, például egy kutató-pszichológus, aki Kekulé álmát majd másfél évszázad távlatából elemzi, hivatalból szkeptikus: mindegyik ilyen eset annyira egyedi és megismételhetetlen. Semmi sem zárja ki, hogy Kekulé csak kitalálta az egész történetet, mert érdekesebbé akarta tenni a felfedezést. Vagy lehet, hogy a történet ugyan igaz, de az álomnak semmi köze a felfedezéshez, a benzolgyűrű szerkezete e nélkül az álom nélkül is összeállt már Kekulé agyában, csak még nem tudatosította, és az, hogy

az álom időben egybeesett a felfedezéssel, csak véletlen. Akár az is okozhatta az álmot, hogy a felfedezés Kekulé tudattalanjában már létezett. És egyáltalán, Kekulé más álmai miért nem vezettek hasonló nagyságú felfedezésekre?

Valahol a lelke mélyén persze a szkeptikus természettudós is érzi, hogy a történet hiteles, és valóban a benzolgyűrű felfedezéséről szól. De mivel esélyt sem lát a jelenség megismétlődésére, főként nem egy tudományos kísérlet keretében, kénytelen úgy dönteni, hogy ez a jelenség, ha létezik is, kívül esik az ő vizsgálódási területén, nem ragadható meg az ő eszközeivel. De hátha más, hasonló srófra járó jelenségek megismételhetőbbnek bizonyulnak, és akkor azok alapos megismerése révén következtetni lehet Kekulé álmának működési mechanizmusaira is. Az égitestek mozgását sem tudjuk méreteik miatt egy laboratóriumi kísérletben megismételni, azonban jól kitalált laboratóriumi kísérletek segítségével és logikus gondolkodással mégis sikerült megismerni az égi mechanika törvényeit.

Módosult tudatállapotok

Az álmodó ember még akkor is nehezen vizsgálható a tudomány eszközeivel, amikor éppen nem fedezi fel a benzolgyűrű szerkezetét. Megmérhető ugyan a légzésritmusa, agyának elektromos aktivitása, a szemmozgása és még sok egyéb, de ezekből nemigen lehet következtetni a gondolataira. Nem tudjuk őt megkérdezni, hogy most éppen mire gondol, nem tudunk feladatokat adni neki, amelyek megoldása mérhető lenne. Jelenlegi eszközeinkkel nem tudjuk megállapítani, hogy képes-e az ember álmában megismerni a világ olyan igazságait, amelyeket korábban nem ismert – azaz képes-e az ember álmában gondolkodni.

Minden jel szerint álmunkban egészen másképp működik az agyunk, mint normál, éber állapotunkban. Bár tudományosan még ezt sem tudjuk kétséget kizáró módon bizonyítani, de azért ez aligha kétséges bárki számára, aki már valaha is álmodott. Vannak azonban egyéb állapotok is, amelyekben érezhetően másképp működik az agyunk, mint a normál, éber állapotunkban. Ilyesmi tapasztalható például elmélyült meditáció során, kábítószeres állapotban, hipnózisban, de néha akkor is, ha az ember szerelmes. Az ilyesfajta állapotokat módosult tudatállapotnak nevezzük. Kérdés persze, hogy lehet-e mindezeket az állapotokat (beleértve az álmot is) egy közös névvel címkézni. Takar-e ez a címke valami jól definiálható közös tulajdonságot, mindezen állapotokra egyaránt jellemző jelenségeket, vagy csupán egy új kifejezést alkottunk néhány olyan dologra, amelyeket egyaránt nem értünk.

Jó okunk van feltételezni, hogy sok olyan jelenség létezik, amely mindegyik módosult tudatállapotra jellemző. Például a különféle módosult tudatállapotokban végzett agyi elektromos aktivitások (EEG) mérése során olyan mintázatokat találtak, amelyek meglehetősen hasonlítanak egymásra, de jelentősen eltérnek a normál, éber állapotban mért mintázatoktól. Jó néhány közös jelenség ismerhető fel olyan élményekben is, amelyek ugyan műszerekkel nem regisztrálhatók, de a vizsgált személyek beszámolói alapján jól azonosíthatók. Tipikus jelenség például a módosult tudatállapotban érzékelhető tér- és időtorzulás.

Ugyanakkor még az egyértelműnek látszó beszámolókat is érdemes óvatosan kezelni. Például képzeljük el a következő helyzetet: az LSD hatása alatt álló vizsgált személy közli a megfigyelővel, hogy „Te meg én teljesen egyek vagyunk, nincs külön énünk”. A megfigyelő természetesen regisztrálja, hogy a vizsgált személy „zavart azonosságtudatot és torz gondolkodási folyamatokat mutat”, hiszen amit mondott, az úgy, szó szerint, nyilván nem lehet igaz. Eközben a drogos állapotban lévő személy észleli, hogy a megfigyelő nincs vele egy hullámhosszon, és megállapítja, hogy a megfigyelő valószínűleg teljesen hülye, hiszen a legegyszerűbb, legnyilvánvalóbb dolgokat sem képes megérteni. Elkezd hát vele úgy beszélni, ahogyan egy idiótával kell. A megfigyelő ezután megállapítja, hogy „a vizsgált személy kifejezésmódja szélsőségesen leegyszerűsödött, és mentális diszfunkció lépett fel”. A drogos állapotban levő vizsgált személy azt mondja, ami számára nyilvánvaló, a megfigyelő pedig azt regisztrálja, ami az ő számára nyilvánvaló. A megfigyelő jelentéséből aligha fog kiderülni, hogy a drogos állapotban lévő személy sokféle zavaros gondolata között volt-e olyan – s ha igen, melyik az –, amely mellesleg a benzolgyűrű szerkezetének felfedezéséhez is elvezetett.

A módosult tudatállapotok közül leginkább a hipnózist lehet vizsgálni kísérleti úton, kontrollált feltételek között. A hipnózisban jelen van egy képzett személy (a hipnotizőr), aki a dolog természeténél fogva kontrollálja az eseményeket, méghozzá a normál tudatállapotában. A vizsgált személy eleve elfogadja azt, hogy egy normál tudatállapotban levő személy hozza őt módosult tudatállapotba, hogy tőle kap szuggesztiókat. A vizsgált személy, miközben produkálja a módosult tudatállapotok számos közös jellegzetességét, képes kommunikálni, megoldani a hipnotizőr által adott feladatokat, így tudományosan értékelhető adatokat szolgáltat anélkül, hogy ezzel a módosult tudatállapota megszakadna.

Hipnózisszimulátorok

A szkeptikus természettudós még egy olyan látványos jelenséggel kapcsolatban is, amilyen a hipnózis, kételkedő alapállást vesz fel. Nagy kérdés, hogy a hipnotizőr hatására a hipnotizált személy tényleg valamiféle módosult tudatállapotba kerül-e, vagy csak híven eleget tesz a hipnotizőr elvárásainak, és játssza a rá osztott szerepet. Azoknak az élményei, akik valaha is voltak hipnózisban, egyértelműen az első feltevést igazolják, de hát nem látunk bele a páciensbe – hátha a hipnózis után is, továbbra is csak játssza a szerepét, mondja, amit a kérdező elvár tőle, egyszóval, akarva-akaratlanul hazudik. Hogyan lehet olyan kívülről megfigyelhető kritériumokat felállítani, amelyek egyértelműen megmutatják, hogy az illető valóban hipnózisban (vagy legalábbis módosult tudatállapotban) van-e, vagy csak úgy tesz?

Hasonló jellegű kérdések az orvostudományban is felmerültek, amikor rájöttek, hogy sok esetben pusztán az a tény, hogy a beteg felkereste az orvost, az orvos foglalkozott a beteggel, gyógyszert írt fel neki, majd a beteg elment a patikába, megvette a gyógyszert, az előírt időközönként rendszeresen bevette, és betartotta az orvos utasításait – egyszóval, maga a procedúra, amely a beteg szerepének elvállalását és végigjátszását jelenti, önmagában is gyógyító hatású lehet, függetlenül attól, hogy a gyógyszerben természetesen valamiféle hatóanyag is van. Különösen egy új gyógyszer esetén maga a tény, hogy az orvos egy új szert írt fel, igen jótékony hatású lehet, akár hatásos az új szer ténylegesen, akár nem. Nagy a tudomány tekintélye, és ezzel önmagában is gyógyíthat. Aki meg nem hisz a tudományban, azzal ugyanezt elérhetik egyéb csodaszerek és csodagyógyítók. Lehet, hogy a hipnózis is hasonlóképpen működik, és pusztán a hipnotizált szerepének elvállalása hozza létre a hipnotizált személyben a megélt élményeket, és valójában szó sincs semmiféle, a hipnotizőr által kiváltott módosult tudatállapotról?

Az orvosok e jelenség vizsgálatára találták ki a placebokísérleteket. A betegek egy csoportjánál minden ugyanúgy zajlik, mint normálisan, csakhogy (és ezt még az orvos sem tudja), ezek a betegek a valódi gyógyszerrel teljesen azonosan kinéző, ugyanúgy csomagolt, de hatóanyag nélküli, placebotablettákat kapnak. Ha a beteg ezektől a tablettáktól is meggyógyul, akkor valójában nem a hatóanyag az, ami gyógyít, hanem maga a procedúra. Fontos tanulságokkal jártak a placebokísérletek – kiderült, hogy a gyógyulás sokszor a gyógyszer hatóanyaga nélkül is ugyanannyi idő alatt, ugyanannyi szenvedés árán megtörténik. Sőt, például az is kiderült, hogy a drága placebo jobban gyógyít, mint az olcsó. Azaz, maga a tény, hogy a beteg pénzt ad a gyógyulásáért, önmagában is gyógyító hatású lehet. Mindezzel nem azt mondom, hogy a gyógyszerek hatástalanok. Éppen a placebokísérletek mutatták ki, hogy a gyógyítási procedúrán kívül a gyógyszerben levő hatóanyag is sokszor segít. Számunkra azonban most az az érdekes, hogy egy rafinált kísérlettel sikerült szétválasztani a gyógyulás két olyan komponensét, amelyek a normál gyógyulási folyamatban szétválaszthatatlanul együtt járnak.

Az orvosok által kidolgozott módszert sikerült átültetni a hipnózis hatásának vizsgálatára is. A normál hipnóziskísérlet során néhány személynek az volt a feladata, hogy ne menjen bele a hipnózisba, de játssza el a hipnotizőr számára, hogy mély hipnózisban van, igyekezzen megtéveszteni a hipnotizőrt. A kérdés: észreveszi-e valamiből a hipnotizőr, hogy a hipnózis állapotát csak szimulálják? Ha észreveszi, akkor sikerült valami támpontot kapnunk, hogy mi is lehet a különbség a normál és a hipnózisbeli tudatállapot között – van mit tovább vizsgálni. Ha nem veszi észre, az gyanús jel arra, hogy az igazi hipnózis is csak valamiféle szerepjátszás lehet, és minden ezzel járó látványos tudatállapot-módosulás csak az alany képzeletének terméke. Hiszen ugyanezt a szimuláns is képes volt produkálni, csak ő nem nevezte ezt hipnózisnak, és nem is tartotta olyan érdekesnek.

Nem volt könnyű dolga a hipnotizőrnek, amikor a kísérlet végén elárulták neki, hogy az alanyok között szimulánsok is voltak, és ki kellett találnia, kik voltak az ártatlan kísérleti alanyok és kik voltak a szimulánsok, akik őt szándékosan meg akarták téveszteni. Többnyire még a videoszalagok visszanézése után sem sikerült eltalálnia. A szimulánsok remekül tudták játszani a szerepüket: amikor el kellett ernyedniük, elernyedtek, amikor olyan szuggesztiót kaptak, hogy hallucináljanak, hallucináltak, mint a kisangyal, sőt, amikor a hipnotizőr kérte, még két szék között is ki tudták feszíteni magukat, úgy, hogy csak a nyakukat és a bokájukat támasztotta alá egy-egy szék. Maguk sem gondolták volna, hogy sikerülni fog, de ha egyszer a hipnotizőr ezt mondta nekik, megpróbálták, és sikerült. Sőt, amikor egy ilyen kísérletben EEG-t is mértek, a szimulánsok is produkálták azokat a tipikus agyi elektromos tevékenység-mintázatokat, az úgynevezett alfa-hullámokat, amelyeket korábban a módosult tudatállapotok specifikus jellemzőinek tartottak.

Felvetődik a kérdés: lehet, hogy a szimulánsok valójában akaratuk ellenére mégis hipnózisba kerültek? Ez az eddigiek alapján nem zárható ki, bár a kísérletezők megpróbálták ezt a lehetőséget már a kísérlet megtervezésekor kiszűrni. Egyrészt: eleve olyan embereket kértek meg szimulánsnak, akik a korábbi hipnózis-üléseken nem bizonyultak fogékonynak a hipnózis iránt. Másrészt: a hipnózis után kikérdezték a szimulátorokat is az élményeikről, és ilyenkor a szimulátorok semmi olyasmiről nem számoltak be, ami a módosult tudatállapotok jellemzője szokott lenni. De elképzelhető, hogy mindez csak az érem másik oldala: lehet, hogy ők is módosult tudatállapotba kerülnek, csak ők a rájuk osztott szerep szerint, ennek éppen az ellenkezőjét játsszák el. Ebben az esetben mégiscsak létezik a hipnózis mint módosult tudatállapot, csak éppen a szimulátoros kísérlet nem mond róla semmit. Mindaddig, amíg nem sikerül a szimulátorokat valahogy lebuktatni, semmit sem bizonyít ez a kísérlet.

Egészen durva tesztek sem bizonyítottak semmit: amikor a hipnotizőr azt a szuggesztiót adta, hogy „a bal karja nem érzi a fájdalmat”, majd rövid ideig úgy tartott oda egy égő gyufát, hogy az sérülést ugyan ne okozzon, de fájdalmat igen, a szimulánsoknak szemük sem rebbent. Utólag, amikor a kísérleti személyek elmondták élményeiket, lényeges különbség mutatkozott az igazi hipnózisban levők és a szimulánsok (vagy legalábbis az így, illetve úgy címkézett kísérleti személyek) között: az igaziak azt mondták, hogy tényleg nem éreztek semmit, a szimulánsok viszont komoly fájdalomról számoltak be. „Persze, hogy fájt, de hát az volt a feladat, hogy megtévesszem a hipnotizőrt, nem?” – mondták büszkén. De az igazi alanyok tagadása sem bizonyíték arra, hogy valóban nem éreztek fájdalmat, hiszen lehet, hogy valójában csak a hipnózis után is játsszák tovább a szerepüket, mert jól érzik magukat benne. Ez a jó érzés talán még a fájdalom elviselését is megéri, akárcsak a szimulánsnak a hipnotizőr megtévesztésének sikerélménye. Ha ez így van, akkor magától értetődő, hogy az igazi alany utólag is letagadja a fájdalmat (sőt, tán maga előtt is, és valóban elhiszi, hogy nem fájt), a szimuláns viszont büszkén vállalja, hogy szemrebbenés nélkül viselte.

A szimulánsok lebuktatása

Martin T. Orne hatalmas bravúrja, hogy sikerült olyan kísérleti helyzeteket teremtenie, amelyben a szimulánsok mégis lebuknak. Ami a legérdekesebb: a lebuktatás útja nem a hipnózis hagyományos, látványos kísérőjelenségein keresztül vezetett, hanem a hipnózisban levő kísérleti személyek gondolkodásának, következtetési mechanizmusainak provokálásán alapult. Íme egy jellegzetes helyzet, amelyben a szimulánsok egészen másként viselkednek, mint az igazi alanyok.

Amikor az alany már mély hipnózisban volt (vagy a szimuláns mélyen tettette), a hipnotizőr azt a szuggesztiót adta, hogy „Képzelje el, hogy karácsony van. Itt a szoba közepén áll egy gyönyörűszép karácsonyfa. Most nyissa ki a szemét. Látja?” Eddig nem volt különbség az igazi alanyok és a szimulánsok között: mindketten azt mondták, hogy látják, esetleg még tódítottak is, hogy milyen szépen égnek rajta a gyertyák. Ezután a hipnotizőr váratlanul ezt mondta: „Valami szösz van a ruháján. Jöjjön ide, leszedem.” Ez volt az a pillanat, amikor egészen másként viselkedtek a szimulánsok és az igaziak. Mind felálltak és odamentek a hipnotizőrhöz, de vajon miként reagáltak eközben a karácsonyfára? Kedves Olvasó, kérem, gondolkodjon el, mit tenne a szimuláns helyében, kikerülné-e a nem létező karácsonyfát? Nos, a szimulánsok kikerülték, és ezzel le is buktak. Ugyanis az igazi alanyok nyugodtan keresztülgyalogoltak a karácsonyfán, holott az imént ők még tényleg látták!

A pszichológiában a 100%-ot legjobb, ha elfelejtjük, a gyakorlatban szinte sohasem fordul elő, még a legmarkánsabb jelenségek esetében sem. Az előző mondatot se szó szerint kell érteni, teljes precizitással valahogy így hangzana: A szimulánsok 80%-a kikerülte a karácsonyfát, míg az igazi hipnotizáltak 90%-a átment rajta. A konkrét számok kísérletről kísérletre enyhén változnak, de az általános tendencia ilyen erős. A gördülékenység kedvéért azonban a továbbiakban is olyan sommásan fogunk fogalmazni, mint az előző bekezdésben – akit a konkrét technikai részletek érdekelnek, az irodalomjegyzékben említett művekben utánanézhet.

Mindenesetre a szimulánsok döntő többsége valóban lebukott ezen a próbán, a hibaszázalék pedig, amikor az igazi alany is „lebukott”, elenyészően alacsony volt. A próba tehát kiválóan működik, főleg ha figyelembe vesszük, hogy a hipnózis szokásos menete során általában még maga a képzett hipnotizőr sem volt képes megállapítani, ki a szimuláns és ki az igazi alany, legalábbis alig jobb találati aránnyal, mint amilyet véletlenszerű találgatással is el lehet érni. A karácsonyfás szimulátortesztben az a legértékesebb, hogy egy külső megfigyelő is meg tudja állapítani az eredményt, akár hisz a módosult tudatállapotok létezésében, akár nem. Végre van egy teljesen objektív tesztünk, amely alapján nagy valószínűséggel megállapítható, ki a szimuláns és ki az igazi alany. Még nem világos, hogy mit is mond ez a módosult tudatállapotokról, de adott egy irány, amelyben érdemes tovább vizsgálódni. Íme egy másik próba:

A kísérlet kezdetén az alany mellett egy széken ült egy laboráns. Az alanyt megkérdezték, beleegyezik-e abba, hogy a laboráns a hipnózis során végig ott üljön, és regisztráljon bizonyos adatokat, amelyek később, a videofelvételről már nehezen határozhatók meg, például az alany légzésének ritmusát. Az alanyok többsége, mivel eleve egy tudományos kísérletre jött, ebbe beleegyezett. Amikor azonban az alany mély hipnózisba került, a laboráns csendben eltávozott, de az üres széket otthagyta. A hipnózis során a hipnotizőr ezt mondta az alanynak (valójában ezzel egy szuggesztiót adott, amelyet a hipnózisban levő személyek érzékelnek is): „Emlékszik, a hipnózis elején ott ült maga mellett a laboráns. Továbbra is ott ül, és jegyzetel. Nézze meg, látja?” Akárcsak az előbbi kísérletnél, itt még nem mutatkozott különbség az igazi alanyok és a szimulánsok között. A szimulánsok is érzékelték a hipnotizőr szavainak szuggesztió voltát, és azt mondták, hogy igen, látom. Ezután a hipnotizőr ezt kérdezte: „Lát-e valami érdekeset a széken?” Volt mit látni: a szék támlájára valami érdekeset ragasztottak (mondjuk egy kék elefántot), amelyet azonban a hipnózis kezdetén a laboráns eltakart. És ezen a szimulánsok ismét lebuktak: ők azt mondták, hogy nem látnak semmi érdekeset. Ez persze logikus, hiszen a laboráns nem átlátszó. De a hipnotizáltak csodálkozva felkiáltottak: „Jé, ott van egy kék elefánt!”

Eltűnt volna az odahallucinált laboráns az igazi hipnotizáltak számára? Nem tűnt el, csak abban a pillanatban éppen nem volt érdekes számukra. A hipnózisban szuggerált hallucináció csak akkor tűnik el végleg, ha a hipnotizőr feloldja a szuggesztiót. Ha ismét szó esik a laboránsról, az alany ismét látni fogja, hallja a szuszogását, érzi a parfümjének illatát, és nem látja mögötte a kék elefántot. A karácsonyfa sem tűnt el, csak éppen akkor nem volt érdekes. Ha a hipnotizőr, miután az alany átsétált a karácsonyfán, megkérdezi, hogy „A karácsonyfa, amely továbbra is ott áll a szoba közepén, nem szúrta meg, amikor elment mellette?”, az alany nyugodtan megállapítja, hogy nem szúrta meg. Nem is igen érti a kérdést; csak azt tudja, hogy ez valahogy nem egy olyan szúrós fajta karácsonyfa. És valóban igaza van: tényleg nem!

Logikus lenne megkérdezni a kísérleti alanytól, hogy miként tudott keresztüllátni a laboránson vagy átsétálni a karácsonyfán. Sajnos az adott helyzetben ez nem oldható meg: egy ilyen kérdésre az alany kijönne a hipnózisból, akár azon az áron is, hogy fejfájással vagy egyéb kellemetlen testi tünetekkel ébred. Egy ilyen kérdés már túl nyilvánvalóan egy másik tudatállapothoz kapcsolódik, felrúgja az adott pillanatban érvényes szabályokat, és hasonló reakciókat vált ki, mint amikor a drogos állapotban levő interjúalany nem tud zöld ágra vergődni kérdezőjével. Sőt, még rosszabbakat, mert éppen a hipnotizőr játszaná el a bele vetett bizalmat. A drogos maga vitte magát a módosult tudatállapotába, a kérdező nem felelős érte.

Ezek a kísérleti eredmények választ adnak korábbi kételyeinkre. Egyrészt bebizonyosodott, hogy valóban van különbség az igazi hipnotizált és a szimuláns tudatállapota között, joggal beszélhetünk hát módosult tudatállapotról. Másrészt az is kiderült, hogy a szimuláns valóban nem került hipnózisba, különben ő is átment volna a karácsonyfán, és látta volna az elefántot a laboránson keresztül, ha a hipnotizőr azt kéri. A további kísérletek során egyébként az is kiderült, hogy valójában felesleges volt a kezdeti óvatosság, és nem is volt szükség arra, hogy a hipnózis iránt nem fogékony személyeket kérjenek fel szimulánsnak. Ha nagyon fogékony személyeket kérnek fel a szimulálásra, azok is ugyanúgy viselkednek, mint a kevésbé fogékonyak. Ilyenkor ők sem mennek bele a hipnotikus állapotba, ők is át tudják verni a hipnotizőrt, és ők is megkerülik a karácsonyfát és letagadják, hogy látják a kék elefántot.

A transzlogika fogalma

Martin T. Orne így foglalja össze ezeknek a kísérleteknek (és jó néhány hasonlónak, amelyek közül néhányat a továbbiakban még bemutatunk) az eredményét: „A hipnózis állapotában spontán tolerancia jön létre a környezet, a világ inkonzisztenciái, inkongruenciái iránt.” Ebben az állapotban az ember nem zavartatja magát az őt körülvevő világ kisebb-nagyobb ellentmondásaitól, nem akad fenn azon, ha egy nem átlátszó dolgon egy pillanatra mégiscsak átlát, vagy egyéb nyilvánvaló logikátlanságot észlel. Ennek ellenére értelmesen, reálisan cselekszik, tehát például a legrövidebb úton megy oda a hipnotizőrhöz, hiába van ott egy szúrós karácsonyfa, mert valahol azt is tudja, hogy az a karácsonyfa ugyanakkor mégis átjárható – és valóban átjárható.

Ezt a jelenséget nevezte el Orne transzlogikának. A név egyik fele könnyen érthető: persze, hogy valamiféle transzállapotokkal kapcsolatos dologról van szó, hiszen normál tudatállapotunkban nem így gondolkodunk. Kérdés azonban, hogy mi ebben a logika? Első közelítésben azt válaszolhatjuk: az, hogy a hipnotizált valójában sokkal logikusabban jár el, mint a szimuláns: feleslegesen nem kerül ki átjárható dolgokat, nem tagad le jól látható érdekességeket. Helyesen követi az őt körülvevő dolgok működésének természetes logikáját. Ezek a dolgok hol hallucinált, hol valódi dolgok, de ennek ott számára nincs jelentősége, mivel az adott módosult tudatállapotában úgysem tud különbséget tenni köztük. Mégis pontosan érzi a logikájukat. A hipnotizált személy viselkedése következetes, bár hétköznapi gondolkodásunk számára nem logikus. Ha a hipnotizált látná, ahogy a szimuláns kikerüli a karácsonyfát, ugyanúgy teljesen ostobának tartaná, mint a drogos a tudós megfigyelőt: a legnyilvánvalóbb dolgokat sem érti, és felesleges kitérőket tesz.

Ennek ellenére a transzlogikát egyelőre inkább csak egyfajta állapotnak tekinthetjük, amely hipnózis közben következik be, nem pedig valódi logikának, azaz következtetési módnak. Ennek az állapotnak adta Orne a transzlogika nevet. A későbbiekben azonban ki fog derülni, hogy ebben az állapotban valóban figyelemre méltó következtetési módok is megjelennek.

A következő kísérlet különösen feltűnően mutatja, menynyire logikusan tud viselkedni a hipnotizált személy a transzlogika állapotában. A kísérlet elején a kísérleti alany jobb oldalán most is ott ült a laboráns, ugyanakkor az alany bal oldalán volt egy üres szék. (Ezúttal egyiken sem volt kék elefánt.) Amikor az alany mély hipnózisba került, a laboráns csendben átült a bal oldali székre. A hipnotizőr ezután azt a szuggesztiót adta, hogy továbbra is jobboldalt ül a laboráns, a bal oldali szék pedig üres. Eddig egyetértettek az igazi alanyok és a szimulánsok: odahallucinálták a jobb oldali székbe a laboránst, a bal oldali székben viszont nem láttak senkit (negatív hallucináció). Ezután a hipnotizőr megkérte az alanyt, hogy üljön át a bal oldali (általa üresnek tartott) székbe. A szimulánsok itt egy pillanatra zavarba jöttek, majd átültek a laboráns ölébe. Az igazi hipnotizáltak kétféleképpen reagáltak. Akinek semmi kifogása nem volt az ellen, hogy beleüljön a laboráns ölébe (nem taszította szexuálisan, nem zavarta, hogy más vagy azonos nemű stb.), az gondolkodás nélkül az ölébe ült, és nem tudta, hogy nem üres széken ül. Akinek valamilyen okból nem volt ínyére, hogy a laboráns ölébe üljön, az ezt nem tette meg, valahogy kikerülte a problémát, például lassan fölállt, megfordult, és leült a neki most már bal oldali, üres székbe. Ha a hipnotizőr rákérdezett, hogy mit csinált, akkor valami olyasmit válaszolt, hogy azt hitte, a hipnotizőr a „rendezői balra” gondolt, azaz a saját szempontjából mondta az irányt.

Itt sem mondhatjuk, hogy a hipnotizáltak nem jártak el logikusan. A transzlogika ellentmondásmentesen működött, de lényegesen másképp, mint a normál, hétköznapi logika. Ha az utóbbi hipnózisban is ugyanúgy működne, nyilván azonnal jelezte volna az ellentmondást, hiszen az eredmények tanúsága szerint valahol az igazi hipnotizált is végig tudta, hogy valójában ül valaki a bal oldalán levő széken. Ez az apróság azonban nem zavarta a transzlogikát, amely a dolgok hipnózisban megváltozott logikáját követte, s ha netán mégis zavarta, a hipnotizált rögtön talált valamiféle számára logikus kiutat.

Az emberi megismerésről

Honnan tudjuk, hogy a Föld kering a Nap körül, és nem a Nap a Föld körül? Egyik érzékszervünk sem alkalmas arra, hogy ezt a kérdést megválaszoljuk. Mit látunk? Reggel a Nap felkel, este lemegy. A Földet nem látjuk sem felkelni, sem lenyugodni. El tudjuk ugyan képzelni, hogy a Napról nézve mindez így látszana, de ez nem segít abban, hogy eldöntsük, mi kering mi körül. Ennek alapján legfeljebb arra juthatnánk, hogy mindkét eset lehetséges. A szaglás, a tapintás és egyéb érzékszerveink még ennyit sem segítenek a kérdés eldöntésében.

Onnan tudjuk, hogy a Föld kering a Nap körül, hogy kísérleteztünk és gondolkodtunk. Például Galilei felmászott a pisai ferde torony tetejére, és leejtett egy nagy és egy kis golyót. A tudománytörténészek ugyan máig is vitatják, hogy tényleg felmászott-e, de ez számunkra most nem lényeges – ha Galilei talán nem is ilyen látványos formában végezte el ezt a kísérletet, például Atwood biztosan eltöltött szinte egy teljes életet azzal, hogy bonyolult ejtőgépeket szerkesszen a szabadesés törvényeinek minél pontosabb tisztázására. Ez és sok más kísérlet után következett a formális logika soklépéses alkalmazása, amelynek eredményeként levezethető volt, hogy csakis a nagyobb tömegű test körül keringhet a kisebb, fordítva nem. A formális logika itt is és más esetekben is sokszorosan bebizonyította, hogy alkalmas eszköz a világ megismerésére.

Talán éppen ez az emberi megismerés lényege: hogy az empíriákból, az érzékszerveinkkel megismerhető tapasztalatokból kiindulva, következetes gondolkodás segítségével, lépésről lépésre képesek vagyunk megismerni a világ olyan igazságait is, amelyek közvetlen megismeréséhez semmiféle érzékszervünk nem segít, sőt a képzelet sem. E gondolkodási lépésekhez rendkívül hatékony eszköznek bizonyult a formális logika.

A természettudományok hatalmas szerencséje, hogy az általuk tanulmányozott jelenségek nagymértékben ellentmondásmentesnek bizonyultak egy-egy alkalmasan megválasztott gondolkodási rendszer keretében. Pedig sokáig éppen hogy nagyon is ellentmondásosnak tűntek, és jó néhány jelenség még ma is annak látszik. Például néhány száz éve, amikor a különböző tárgyak különböző mértékű repülési hajlandóságainak, illetve az égésanyag, a flogiszton időnként negatívnak bizonyuló súlyának rejtélyét próbálták megfejteni a tudósok, sokféle, egymásnak keményen ellentmondó jelenséget észleltek. Például: ha a fát égetik, az könnyebbé válik, ha a vasat, az meg nehezebbé. Akkoriban nem is segített a tiszta logika, legfeljebb az okos kísérletezés vihetett valamennyit előre. Azután amikor Galilei, majd Newton megalkotta törvényeit, és amikor Lavoisier felfedezte (vagy inkább: levezette) az oxigén létezését, az ellentmondások feloldódtak, és átvehette a terepet a formális logika.

A következő fejezetben látni fogjuk, hogy amíg a dolgok ellentmondásosak, addig a formális logika biztosan nem alkalmas eszköz a kezelésükre. Márpedig a mindennapi életben csak úgy hemzsegnek az ellentmondások. Antoine de Saint-Exupéry meséjében a kis herceg mondja: „A virágok oly ellentmondásosak.” Mégis, ebben a mesében a róka, akit a kis herceg megszelídített, ki tudta találni a világnak azt az igazságát, hogy a kis hercegnek valahol van egy elhagyott virágja. Ehhez mindenképpen gondolkodnia kellett – és ő is tudta, sőt meg is fogalmazta a kis herceg számára, hogy a lényeges a szemnek láthatatlan. Nem logikusan gondolkodott, azt ilyen ellentmondásos körülmények között nem is tehette volna, de okosan. Ő így fogalmazott: „Az ember csak a szívével lát jól.” Ez így persze túl metaforikus egy tudományos igényű ember számára, de mutatja a lényeget: minden bizonnyal vannak más eszközök is a világ bizonyos igazságainak megismerésére, mint a formális logika.

A transzlogika állapota alkalmas kísérleti terepnek ígérkezik arra, hogy efféle nem logikus, de okos gondolkodásmódokat vizsgáljunk. Bár az eddig leírtakban olyat még nem láttunk, hogy a hipnózisban lévő ember a világ valamely olyan igazságát ismerje meg, amely igazság megtudására semmiféle érzékszerve nem alkalmas, de a terep ígéretes. Láttuk, hogy ebben az állapotban az ember képes tolerálni az ellentmondásokat, tehát a tiszta formális logika alkalmazása eleve kizárt, ugyanakkor képes a transzállapotban is következetesen, értelmesen viselkedni. De vajon képes-e tényleges gondolkodásra, megismerésre is?

Transzlogikus megismerés

Ismét ott ül a laboráns a kísérleti személy mellett a jobb oldali széken, és most is átül a bal oldali székbe, miután az alany mély hipnózisba került. Most azonban a hipnotizőr csak annyi szuggesztiót ad, hogy továbbra is ott ül a laboráns a jobb oldali székben, azonban a bal oldali székről, ahol a laboráns ténylegesen ül, nem mond semmit. Ismét egyformán reagál az igazi alany és a szimuláns: igen, látják a laboránst a jobb oldali székben. Ezután a hipnotizőr azt mondja a hipnotizált személynek: „Emlékszik, a kísérlet elején a másik oldalon is volt egy szék. Nézze meg, lát-e ott valami érdekeset.” Ekkor ismét lényeges eltérés mutatkozik az igazi alanyok és a szimulánsok reakciója között.

A szimulánsok vagy azt állították, hogy nem látnak ott senkit, vagy azt, hogy nem ismerik fel, nem tudják, ki az. Az igazi hipnotizáltak minden további nélkül felismerték a bal oldali széken a laboránst. Azután ismét rápillantottak az üres székre, és egy darabig ide-oda forgatták a fejüket a laboráns és a szék között. Majd közölték, hogy két példányban látják ugyanazt az embert. Amikor a hipnotizőr rákérdezett, hogy szerintük lehetséges-e ez, olyasféléket válaszoltak, hogy biztos valamiféle tükör vagy más bűvésztrükk lehet a dologban, esetleg a laboránsnak van egy ikertestvére is. Talán kicsit furcsállották a dolgot, de a legkevésbé sem jöttek zavarba. Hipnózisban voltak, jól érezték magukat, és ilyen csip-csup apróságokkal mit sem törődnek.

Ez volt az a pillanat, amikor a hipnotizőr óvatosan megkockáztathatta, hogy rávezesse az alanyt a dolog lehetetlenségére vagy legalábbis nagyon valószínűtlen voltára. Ebben a helyzetben az alany végül is semmi logikátlanságot, semmi zavarba ejtő ésszerűtlenséget nem cselekedett, mint például a karácsonyfás vagy a kék elefántos kísérletben, csak valami furcsát látott. Nem mindegyik alannyal, de sokukkal el lehetett érni, hogy a mély hipnózis fenntartása mellett is rájöjjön, és ki is mondja, hogy ezek szerint a két laboráns közül az egyiket csak hallucinálja, a másik pedig az igazi. De még ekkor sem nagyon érdekelte a dolog, nem látott benne semmi zavarót. Továbbra is mély hipnózisban volt, jól érezte magát, és természetesnek tartotta, hogy a világban vannak képzelet szülte dolgok is meg igaziak is. Ekkor a hipnotizőr megkérdezte, hogy „El tudná-e dönteni, hogy melyik az igazi?”

Kedves Olvasó, ön a jelen pillanatban bizonyára nincs transzállapotban. Képzelje el, hogy ön a szimuláns, és mindeddig nem bukott le, mert mindazt, amit eddig olvasott, a szimulálás előtt elmondták önnek. Tehát ott ül, szimulálva a hipnózist, és eljut odáig is, hogy kimondta: az egyik laboránst nyilván csak én képzelem. Ezután mit mondana, hogy továbbra is sikeresen megtévessze a hipnotizőrt: el tudná-e dönteni, melyik az igazi laboráns, és ha igen, hogyan? Ha most tovább olvas, megtudhatja, mit csinálnak az igazi hipnotizáltak, a következő szakaszból pedig azt is, hogy mások mit felelnek erre a kérdésre hasonló helyzetben, mint amiben most ön van – de ha kedve tartja, gondolkodjon el most ezen a kérdésen.

Távolról sem mindegyik igazi hipnotizált tudta megoldani ezt a feladatot, mint ahogy egy nehéz igazi logikai feladatot is csak viszonylag kevesen tudnak megoldani még normál tudatállapotban is. Akik végül is nem tudták megoldani a feladatot, azok is próbálkoztak egy darabig, de miután már látszott, hogy ez nem fog menni, a hipnotizőr gondosan kivezette őket a feladathelyzetből, még mielőtt az kellemetlenné válna a számukra, és maguktól kiszállnának a hipnózisból. De hibás megoldást csak nagyon kevés igazi hipnotizált adott; aki talált valami megoldást, az többnyire helyesen döntött. Itt két tipikus megoldást mutatunk be.

Az egyik kísérleti személy (nő) egy darabig nézett jobbra-balra, majd határozottan kijelentette, hogy a bal oldali az igazi. Amikor a hipnotizőr megkérdezte, hogyan találta ki, ezt mondta: „Képzeletben megkértem mind a kettőt, hogy emelje fel a kezét. Hosszan és nagyon kedvesen kérleltem őket magamban, és végül az egyik valóban felemelte a kezét, a másik nem. Nos, ekkor jöttem rá, mert aki felemelte a kezét, az csakis az én képzeletem szülötte lehet, hiszen az igazi honnan tudhatná, hogy én most magamban arra kérem, emelje fel a kezét.”

A másik (férfi) alanyon már a kísérlet kezdetén látszott, hogy nagyon tetszik neki a laboránslány, de akkor semmilyen módon nem volt alkalma kontaktust teremtenie vele. Most lassan az üres szék felé fordult, nagyon lassan odahajolt, csókra csücsörítette a száját, és halkan azt mondta: „Csókolj meg.” Ezután elnevette magát, továbbra is mély hipnózisban visszafordult a hipnotizőr felé, és határozottan a másikra mutatott: az az igazi. Amikor a hipnotizőr megkérdezte, honnan tudja, azt mondta, hogy az igazival ennyire ismeretlenül, ennyire minden előzmény nélkül ezt biztosan nem merte volna megcsinálni, álmában, egy álombeli nővel viszont nyugodtan.

Mindkét megoldás szinte tudományos tisztaságú, mindkét alany kísérletezett és gondolkodott. Pontosabban, ahogy a tudományban megkülönböztetünk tudományos kísérletet és tudományos megfigyelést, itt is azt mondhatjuk, hogy az első alany valódi kísérletet végzett, feladatot hajtatott végre a megkülönböztetendő laboránsokkal, és annak eredményéből vont le következtetést, míg a második alany abból, hogy gondosan megfigyelte a tárgy – adott esetben saját maga – viselkedését. Mindkét alany képes volt a külvilág egy olyan igazságának megismerésére, amelynek megtudásához semmiféle érzékszerv nem állt rendelkezésére. Jogosan mondhatjuk hát, hogy valóban gondolkodtak, és hogy kiváló teljesítményt produkáltak – csak még azt kell bebizonyítanunk, hogy tényleg nem segítették ebben az érzékszervei.

A hipnotizált ember számára a hallucinált dolog ugyanolyan realitás – mondjuk így: pszichológiai realitás –, mint a világ igazi dolgai. Ha megérinti az üres széken ülő laboránst, érezni fogja ruhájának szövetét, ha megszagolja, érezni fogja parfümjének illatát. Természeténél fogva a hallucináció minden érzékszervre érvényes. Ezért mondhattuk, hogy a kísérleti személynek egyik érzékszerve sem alkalmas arra, hogy érzékelje a valóságot, jelen esetben azt, hogy a bal oldali laboráns az igazi. Mégis, pusztán kísérletezés és gondolkodás útján a kísérleti alanyok képesek voltak az igazság megismerésére, kikövetkeztetésére. Ezt biztosan nem tiszta formális logikai úton tették, mivel az már az első ellentmondásnál – adott két semmilyen módon nem megkülönböztethető személy, akiket meg kell különböztetni – leállna. (Ezt a matematikai tényt a következő fejezetben mutatjuk be.) A transzlogika állapotában tehát léteznek a megismerésnek, a gondolkodásnak nem logikus, de mégis egyértelműen értelmes és okos útjai. A transzlogikát eddig egyfajta állapotnak tekintettük, amely hipnózisra jellemző, és nem tartottuk igazi logikának, azaz következtetési módnak. Mostani eredményeink alapján azonban úgy tűnik, hogy valóban beszélhetünk transzlogikáról a „logika” szó szokásos, eredeti értelmében is, mint az okos következtetés egyfajta módjáról, még akkor is, ha jelenlegi tudásunk szerint egyelőre nem tudjuk formálisan meghatározni, miféle úton-módon működik.

Transzlogika normál tudatállapotban

Meséljük el a kettős hallucinációs kísérletet olyanoknak, akik normál tudatállapotban vannak, mégpedig egészen addig a pontig, amikor a hipnotizált rájön, hogy a két laboráns közül az egyiket bizonyára csak hallucinálja. Ezután kérjük meg őket arra, hogy képzeljék magukat egy szimuláns szerepébe (mint ahogy az imént én is megkértem az Olvasót), és találjanak ki valamit, amivel meg tudnák téveszteni a hipnotizőrt. Nos, ebben a helyzetben viszonylag nagyon kevesen találnak ki valami jó transzlogikus megoldást. Az egyetemista kísérleti alanyoknak is mindössze körülbelül 5 százaléka volt képes a hipnotizáltakéhoz hasonló stílusú, jó transzlogikus megoldásra. Voltak tipikusan rossz megoldások is. Az egyik fajtánál eleve reménytelennek látták a feladatot, abszurdnak, és meg sem kísérelték megoldani. Azonnal ezt válaszolták: „Azt mondanám, hogy nem tudom eldönteni.” Láttuk, hogy az igazi hipnotizáltak nem így viselkednek, ők értik a feladatot és megpróbálkoznak a megoldással, aztán vagy sikerül, vagy nem. A másik fajtánál valamiféle érzékszervi megoldással próbálkoztak, például szaglással vagy tapintással. Láttuk, hogy ez sem megoldás, és az igazi alanyoknak eszükbe sem jutott ilyesmi, ők tudták, hogy ez reménytelen út. A rossz próbálkozások között tipikus volt, amikor valami „logikus” megoldást igyekeztek találni, például hogy nyilván az az igazi, akit később láttak, mert arra nem kaptak szuggesztiót a hipnotizőrtől, hogy ott is a laboránst lássák. Ez sem „transzlogikus” megoldás, mivel az igazi alany nem tudja, hogy mire kapott szuggesztiót, és mi az, amit magától látott. Ha például azt a szuggesztiót kapja, hogy a karját egy nagy súly húzza lefelé, és nem tudja felemelni, akkor csak azt érzi, hogy a karja nehéz, de azt nem tudja, hogy a szuggesztió miatt nehéz. (A „két laboránsos” kísérlet első megoldását produkáló nő hipnózisában valóban volt egy ilyen szuggesztió is, lehet, hogy ez adta az ötletet, hogy éppen arra kérje a laboránsokat, hogy emeljék fel a karjukat.)